Джордан Роберт

Колесо Часу. Корона Мечів : роман : Кн. 7 / Роберт Джордан ; пер. з англ. Г. Г. Михайловської. — Тернопіль : Видавництво Богдан, 2025.  — 720 с.

ISBN 978-966-10-1543-1

Copyright © 1996 by The Bandersnatch Group, Inc.

© Г. Г. Михайловська, переклад, 2024

© О. С. Кіналь, обкладинка, карти, 2024

© Видавництво Богдан, виключна ліцензія
на видання, оригінал-макет, 2025

Robert Jordan. A Crown of Swords
Copyright © 1996 by The Bandersnatch Group, Inc.

The phrase “The Wheel of Time”

and the snake-wheel symbol are trademarks of Bandersnatch Group, Inc.

All rights reserved.

Interior art by Matthew C. Nielsen and Ellisa Mitchell

Переклала з англійської Галина Михайловська

Карти Олега Кіналя

Слабшають печаті на в’язниці Морока, все відчутніше торкається він світу, і світ вже потерпає — від небаченої спеки, від заворушень, від неочікуваних воєн. Відступники беруть під свою руку цілі країни. Нові, раз у раз складніші завдання постають перед Рандом, Відродженим Драконом, а ворогів у нього тільки більшає. Проти нього виступає навіть значна частина аїльців під проводом Севанни. Викрадення за наказом Елайди, здається, остаточно поклало край його довірі до Айз Седай, навіть до тих, які присягнули йому на вірність. Ранд може покладатися тільки на підтримку Еґвейн, що очолила бунтівних Айз Седай у Салідарі, на Елейн, Найнів і Мета, котрі намагаються знайти Чашу Вітрів у Абу Дарі, а ще на Перрина та Мін. Сам же він має зійтися у двобої з Саммаелом і ще на крок наблизитися до Останньої битви.

Охороняється законом про авторське право.

Жодна частина цього видання не може бути відтворена

в будь-якому вигляді без дозволу видавництва.

Гаррієт,
з усією вдячністю,
на яку вона заслуговує
знову й знову

Не маємо ми доброго здоров’я, і земля не дає нам своїх плодів, бо земля неподільна з Відродженим Драконом, а він — із землею. Душа його — вогонь, і серце його — камінь, у блиску своєї слави він перемагає, змушуючи коритися пихатих та чванливих. Він наказує горам упасти на коліна, морям — розступитися, і навіть небеса схиляються перед ним. Моліться, аби кам’яне серце не забуло, що таке сльози, аби вогняна душа не забула, що таке любов.

З перекладу «Пророцтв про Дракона»,
виданого, як припускають, між 700 і 800 В. Р.
Авторство спірне; приписують
поету Кієрі Термендалу з Шіоти

ПРОЛОГ

Блискавиці

Майже з самої верхівки Білої Вежі, з висоти приблизно вісімдесят спанів над землею, крізь велике аркове вікно Елайда дивилася на багато миль вдалину на пагористі рівнини, що розкинулися за Тар Валоном аж до лісів, які обрамляли ріку Еринін. Ріка бігла з північного заходу, а зустрівши на своєму шляху острів зі славетним містом, ділилася надвоє, огинаючи його білі мури. Там, унизу, довгі ранкові тіні мали розкреслювати місто смугами, та з цієї вишини все видавалося світлим та ясним. Навіть легендарні «безверхі вежі» Кайрена не могли направду змагатися з Білою Вежею. І, звісно ж, не могли рівнятися з нею і решта тарвалонських веж, що поступалися їй висотою, хай люди і прославляли по усіх усюдах і ці вежі, і підвісні мости між ними, що пронизували небо.

Тут, у підхмар’ї, майже постійний вітерець пом’якшував неприродну жарінь, що немов затискала світ у лещатах. Минуло Свято Вогнів, і зараз сніг мав би вкривати землю щільним покровом, але погода натомість була, як посеред спекотного літа. Ще одна ознака того, що Остання битва наближається, того, що Морок торкається світу. Звісно, Елайда не дозволяла спекоті впливати на себе навіть тоді, коли спускалася з вежі. І не через вітрець вона переселилася до цих непретензійних кімнат на самісінькій вершині, перебралася попри незручності, які створювали незліченні сходинки.

Однотонні червонясті кахлі підлоги, білі мармурові стіни з нечисленними гобеленами не могли дорівнятися до пишноти кабінету Амерлін та прилеглих до нього кімнат на нижчому поверсі. Вона й досі час від часу користувалася тими кімнатами, адже у свідомості багатьох людей ті були нерозривно пов’язані з могутністю Престолу Амерлін, однак мешкала саме тут і здебільшого тут же працювала. І все через краєвид з вікна. Її цікавила не панорама міста, не ріка чи ліси. Ні, хотіла бачити те, що починало зростати поблизу Вежі.

На подвір’ї, що раніше слугувало місцем тренувань Охоронців, розкинулися котловани та підмурівки, піднялися дерев’яні крани та штабелі мармурових і гранітних брил. На майданчику, наче мурахи, роїлися каменотеси та підсобні робітники, а крізь ворота на подвір’я Вежі прямували нескінченною вервечкою вози, підвозячи ще камінь, багато каменю. Трохи віддалік стояла дерев’яна «робоча модель», як іменували її каменярі, така велика, що людина могла залізти всередину та, сидячи навпочіпки, детально роздивитися, куди має бути припасована кожна брила. Здебільшого робітники не вміли читати і не тямили ані в текстах, ані в кресленнях. Ця «робоча модель» була завбільшки з добрий будинок.

Якщо у кожного короля чи королеви є свій палац, то чого б мала Престол Амерлін тулитися в апартаментах, не набагато розкішніших за кімнати пересічних сестер? Її палац буде не менш величним за Білу Вежу, а шпиль на десять спанів вищим за ту. Коли головний каменяр почув таку вимогу, у нього кров відлинула від обличчя. Білу Вежу свого часу збудували оґіри, а сестри допомагали їм, застосовуючи Силу. Але кинувши погляд на обличчя Елайди, майстер Лерман заходився вклонятися та повторювати, заїкаючись, що, звісно, все буде зроблено, як вона бажає. Наче вона в цьому сумнівалася.

Елайда роздратовано стисла губи. Вона хотіла, щоб її палац будували оґіри, але ті, невідомо чому, усамітнилися у своїх стеддінґах. Елайда зверталася до найближчого стеддінґу, Джейнтойн, у Чорних пагорбах, та на її запрошення відповіли відмовою. Чемною, але відмовою, і це їй, Престолу Амерлін! Ці оґіри перетворилися на справжнісіньких відлюдників. А може, вони хотіли бути якнайдалі від світу, де більшало безладу, бо й завжди не брали участі в людських суперечках.

Елайда рішуче викинула оґірів з голови. Вона пишалася своїм умінням відрізняти можливе від неможливого. Оґіри — це дрібниця. Вони нічого не важать у світі, якщо не брати до уваги міста, які вони збудували дуже й дуже давно, а тепер лише відвідують зрідка, щоб ремонтувати.

Чоловіки, що метушилися на будівельному майданчику, змусили Елайду насупити брови. Будівництво просувалося надто повільно. Оґіри, схоже, недосяжні, але, можливо, вдасться знову скористатися Єдиною Силою. Мало хто з сестер мав достатні здібності, аби сплітати потоки Землі, але зміцнити кам’яні брили чи скріпити їх одна з одною багато Сили й не треба. Так. В її уяві палац стояв завершений: простягнулися колонади, сяють позолотою величні бані, а один шпиль злітає у височінь, сягаючи неба... Вона звела очі вгору, до безхмарного небозводу, туди, де має височіти цей шпиль, і зітхнула протяжливо. Так. Вона віддасть накази вже сьогодні.

Високий підлоговий годинник у неї за спиною відбив третю годину ранку, луною відгукнулися гонги і дзвони у місті, та багатоголосий передзвін ледь долинав на таку вись. З усмішкою на вустах Елайда відійшла від вікна, обсмикуючи кремову шовкову сукню з червоними прорізями та розправляючи на плечах широкий смугастий палантин, ознаку Престолу Амерлін.

За склом пишно орнаментованого золоченого годинника під музику рухалися невеличкі фігурки з золота, срібла та кольорової емалі. На одному з рівнів траллоки з рогами та звірячими рилами втікали від Айз Седай у плащі; на іншому — чоловічок, вочевидь Лжедракон, відбивався від срібних блискавиць, що їх кидала ще одна сестра. А над циферблатом, на вершечку футляра, король та королева з коронами на головах схиляли коліна перед Престолом Амерлін з палантином на плечах, а на золотій арці у неї над головою сяяв Пломінь Тар Валона, вирізьблений з великого місячного каменю.

Елайда рідко сміялася, але, поглянувши на годинник, не могла стримати задоволений смішок. Кемейл Сорентейн, Амерлін, що вийшла з Сірої Аджі, замовила цей годинник, мріючи повернутися до часів ще до Траллоцьких війн, коли жодний правитель не міг посісти трон без схвалення Вежі. Та мрії Кемейл зазнали безславного кінця, як і вона сама, і годинник три сторіччя припадав пилом у темній коморі, бо у всіх наступних Амерлін викликав лише неприємні відчуття. У всіх, але не у Елайди. Колесо Часу обернулося. Те, що було колись, може справдитися знову. Справдиться знову.

Годинник у високому футлярі стояв точно навпроти дверей до її вітальні, за якою були спальня та гардеробна. Стіни прикрашали чудові барвисті гобелени з Тіру, Кандору, Арад Доману, заткані ще й срібними та золотими нитками. Гобелени теж висіли точно один навпроти одного, бо Елайда любила порядок. Майже всю підлогу встеляв тарабонський килим з червоними, зеленими і золотими візерунками; такі шовкові килими цінувалися найвище. У кожному кутку кімнати на строгому прямокутному мармуровому цоколі розмістилася біла ваза з витонченої порцеляни Морського народу з двома дюжинами червоних троянд, зібраних у вишукані букети. Наразі троянди не розпускалися самі собою, без Єдиної Сили, через посуху і страшенну спеку; але, на її думку, заради цього варто було докласти зусиль. Позолота вкривала й стілець, один-однісінький на всю кімнату, — тепер нікому не дозволялося сидіти в її присутності — і письмовий стіл, щоправда в строгому стилі, притаманному Кайрену. Так, це досить скромна кімната, лише два спани заввишки, але вона згодиться, доки буде готовий її палац. Згодиться через те, що можна роздивитися з вікон.

Вона опустилася на стілець, мало не торкаючись темноволосою головою Пломеню Тар Валона, викладеного з місячних каменів. Поліровану стільницю не захаращувала жодна зайва річ; тут стояли лише три лаковані скриньки алтарської роботи, вишикувані в чіткому порядку.

Відкинувши накривку скриньки, прикрашену золотими яструбами серед білих хмаринок, Елайда видобула з неї тоненьку паперову стрічку, що лежала поверх усіх повідомлень та листів.

Чи не всоте вона прочитала цидулку, яку приніс голуб з Кайрена дванадцять днів тому. Мало кому у Вежі було відомо, що вона її отримала. Ніхто її не читав, а якби й прочитав, не втямив би, про що в ній ішлося. Ця думка мало не змусила її знову розсміятися.

«Кільце у бика в носі. Очікую на приємну подорож до ринку».

Підпису не було, та вона його й не потребувала. Лише Ґаліна Касбан могла надіслати таке пречудове повідомлення. Ґаліна, якій Елайда довірила зробити те, що не довірила б нікому, крім себе. Не те щоб вона довіряла хоч комусь цілковито, але старшій в Червоній Аджі більше за інших. Урешті-решт, вона й сама була в минулому Червоною сестрою, і багато в чому й надалі відчувала себе Червоною.

«Кільце у бика в носі».

Ранд аль’Тор — Відроджений Дракон, чоловік, який, здавалося, був ладен поглинути увесь світ, який уже поглинув надто велику його частину — цей Ранд аль’Тор, огороджений щитом, перебував під повним контролем Ґаліни. І про це не знала жодна людина, здатна йому допомогти. Якби існував хоч натяк на це, цидулка була б геть іншою. З попередніх повідомлень випливало, що він спромігся заново відкрити Подорожування, Талант, що його Айз Седай утратили ще з часів Світотрощі, та це його не врятувало. Цим він навіть зіграв Ґаліні на руку. Схоже, він узяв за звичку зникати та повертатися, нікого не попереджаючи. Хто запідозрить, що цього разу він не сам кудись завіявся, а його викрали? Відчула, що їй кортить захихотіти.

Ще тиждень, максимум два, і аль’Тор буде у Вежі, під пильним наглядом і належним керівництвом, і так аж до Тармон Ґай’дон. Його руйнівним діянням буде покладено край. Справжнє божевілля — дозволяти будь-якому чоловікові, здатному направляти, розгулювати на волі; але ж більшість з Пророцтв про цього чоловіка стверджують, ніби він має зійтися з Мороком сам на сам в Останній битві, а вона, милістю Світла, може статися ще через багато років, попри те, що коїться з погодою. Адже знадобляться довгі роки, щоб навести порядок у світі, і в першу чергу виправити те, що накоїв цей аль’Тор.

Звісно, він накоїв лиш дещицю з того, що міг би, якби залишився на волі. Не кажучи вже про те, що він міг би дозволити себе вбити, перш ніж знадобиться. А тепер цього небезпечного молодика зв’яжуть і збережуть, сповитого, наче немовля в колисці, аж доки настане час доправити його до Шайол Гулу. А після цього, якщо він уціліє...

Елайда стисла губи в нитку. Пророцтва про Дракона кажуть, що йому не вціліти, і це, без сумніву, буде лише на краще.

— Матінко? — Елайда мало не підстрибнула, почувши голос Альвіарін. Вдирається, навіть не постукавши! — Матінко, я отримала повідомлення від Адж. — Струнка, з непроникним обличчям Альвіарін була в білій сукні, і такого ж кольору була вузька стола Хранительки на її плечах, що вказувало на те, що раніше вона належала до Білої Аджі. «Матінко» і її вустах звучало не шанобливим величанням, а зверненням до рівні.

Появи Альвіарін було досить, щоб зіпсувати Елайді настрій. Те, що Хранителька літописів походить з Білої, а не з Червоної Аджі, завжди було болючим нагадуванням про те, наскільки слабкою вона була на мить захоплення влади. Частково цю слабкість позиції вдалося подолати, але не до кінця. Поки що. Вона втомилася шкодувати про те, що має обмаль власних «вух та очей» за межами Андору. А також про те, що її попередниці та попередниці Альвіарін вдалося втекти — хтось мав їм допомогти! — перш ніж вони змогли змусити їх віддати Елайді розгалужену мережу особистих агентів Амерлін.

Елайда страшенно хотіла мати цю мережу, яка належала їй за правом. За традицією Аджі віддавали Хранительці ту невелику частину власних агентів, якою бажали поділитися з Амерлін, та Амерлін була впевнена, що Альвіарін притримувала щось навіть із цього дріб’язку. Утім, вона не могла попросити Аджі надавати інформацію безпосередньо їй. Досить з неї слабкості, не вистачало ще жебракувати всім світом. Чи Вежею, а це одне й те саме, адже Вежа — це той світ, який насправді важить.

Елайда зберігала на власному обличчі такий само спокій, яким дихало обличчя Альвіарін, і привітала її кивком, вдаючи, ніби переглядає папери з лакованої скриньки. Вона повільно видобувала листи зі скриньки, один за одним, і так само повільно повертала їх на місце. Насправді вона жодного слова не бачила. Змушувала Альвіарін чекати, але це не надто її втішало. Надто дрібною була прикрість, і її дратувало шпигати потроху ту, котра мала б їй служити.

Амерлін могла видати будь-який декрет, який лише забажає, і слово її було абсолютним законом. Але ж на практиці без підтримки від Ради Вежі багато з цих декретів лише марнували чорнило та папір. Жодна сестра не може не підкоритися Амерлін, принаймні відкрито, але імплементація багатьох декретів потребувала ще сотні інших речей. Вони могли запроваджуватися в життя повільно, так повільно, наче їх ніколи й не існувало, — і це ще в кращому разі.

Альвіарін стояла в кабінеті, холодна, наче ставок під кригою. Елайда зачинила алтарську скриньку, залишивши на столі смужку паперу, на якій ішлося про її безсумнівну перемогу. Несвідомо торкалася її пальцями, наче це був талісман.

— Теслін або Джолін нарешті написали щось крім повідомлення про своє щасливе прибуття?

Це мало нагадати Альвіарін, що ніхто не може почуватися недоторканним. Нікого не цікавило, що станеться з Абу Даром, а Елайду менше за інших. Столиця Алтари могла провалитися у море, і цього б не помітили навіть інші мешканці Алтари, за винятком хіба що купців. Але Теслін засідала в Раді майже п’ятнадцять років до того, як Елайда наказала їй звільнити це місце. Якщо Елайда могла відправити Представницю, та до того ж Представницю від Червоних, яка підтримала її сходження на престол, посланницею до наймізернішого трону, і про причини такого рішення ніхто не знав напевне, хоч чутки ходили й найнеймовірніші, отже, вона може впоратися будь з ким. Джолін — то інша справа. Вона отримала місце Представниці від Зелених лише кілька тижнів тому, і ніхто не сумнівався, що Зелені обрали її, бажаючи продемонструвати, що новій Амерлін не вдасться їх залякати, попри те, що та суворо покарала Джолін. Таке нахабство не могло минути без наслідків. І всі це розуміли.

Елайда хотіла нагадати Альвіарін, що та теж є уразливою, але струнка жінка лише посміхалася, як завжди холодно. Доки Рада залишається такою, як вона є наразі, Альвіарін має імунітет. Вона перетасувала папери, які тримала в руках, витягши один з них.

— Від Теслін чи Джолін нічого немає, матінко, хоча це й зрозуміло, зважаючи на ті новини, що ви вже отримали від правителів.... — Посмішка на її вустах стала помітнішою, майже вдоволеною. — Всі вони намагаються розправити крильця, аби перевірити, чи ви так само могутні, як... як ваша попередниця. — Навіть Альвіарін вистачило розсудливості не називати ім’я цієї жінки, Санче, в її присутності. Хоча казала вона чисту правду: усі королі й королеви, навіть прості аристократи, схоже, перевіряли межі її могутності. Треба буде надати їм докази.

Подивившись на аркуш, Альвіарін повела далі:

— Але з Абу Дара є одна звістка. Прийшла каналами Сірих. — Чи підкреслила вона останнє слово, аби ущипнути болючіше? — Схоже, Елейн Траканд та Найнів аль’Міра перебувають там. Видають себе за повноправних сестер з благословення заколотниць... і виступають як посланниці до королеви Тайлін. З ними ще дві невстановлені особи, схоже, з тією ж місією. Чи це хтось з заколотниць, яких немає в нашому списку, чи просто їхні супутниці, щодо цього Сірі невпевнені.

— Що їм, заради Світла, робити в Абу Дарі? — зневажливо промовила Елайда. Теслін мала б повідомити такі новини. — Ця Сіра просто повторює чутки. У донесенні Тарни йшлося, що вони наразі в Салідарі з іншими заколотницями. — Тарна Фейр повідомила, що там перебуває і Суан Санче, і Лоґейн Аблар, і він розповсюджує цю брудну брехню, яку жодна Червона сестра погидувала б навіть підтвердити, не те що заперечити. Ця жінка, Санче, доклала рук до цього паскудства, це так само беззаперечно, як те, що сонце завтра зійде не на заході. Чому б їй просто не забитися в якусь діру і там не померти благопристойно, як це роблять інші упокорені жінки?

Їй вартувало зусиль не зітхнути вголос. Лоґейна тихенько повісять, щойно з заколотницями буде покінчено; більша частина світу давно вважає його мертвим. Огидний наклеп, наче Червоні сестри зробили з нього Лжедракона, помре разом з ним. Коли покінчить з бунтівницями, вона змусить цю Санче віддати їй мережу вух та очей. А також назвати зрадників, що допомогли їй утекти. Звісно, марно сподіватися, хай як би й хотілося, що Альвіарін виявиться однією з них.

— Щось я не можу уявити, щоб ця дівчина, аль’Міра, помчала до Абу Дара, удаючи з себе Айз Седай, а надто, щоб таке утнула Елейн, як ти гадаєш?

— Ви наказали розшукати Елейн, матінко. Це не менш важливо, ніж накинути повідець на аль’Тора — так ви сказали. Доки вона перебувала серед трьох сотень заколотниць у Салідарі, щось зробити було неможливо, але в палаці Таразін вона не матиме такого захисту.

— Я не маю часу на плітки та чутки. — Кожне слово, що злітало з уст Елайди, було сповнене зневаги. Чи може бути, що Альвіарін знає більше, ніж мала б, якщо згадує про аль’Тора та повідець? — Раджу тобі ще раз перечитати донесення Тарни та запитати себе, чи можуть навіть заколотниці дозволити посвяченим удавати, ніби вони носять шаль.

Альвіарін підкреслено терпляче зачекала, доки Елайда договорить, тоді знову переглянула стос паперів і витягла з нього ще чотири аркуші.

— Агент Сірих надіслав малюнки, — промовила вона. — Він не дуже вправний художник, та Елейн і Найнів можна впізнати. — Вона зачекала мить, та Елайда не взяла до рук замальовки, і Альвіарін поклала їх назад до інших паперів.

Елайда відчула, як щоки їй заливає фарба гніву та замішання. Альвіарін навмисне спрямувала її на цю стежку, не відразу показавши малюнки. Вона проігнорувала цей факт, аби не потрапити в ще більш невигідне становище, але голос у неї став крижаний.

— Я хочу, щоб їх схопили і доправили до мене.

На обличчі Альвіарін не відобразилося жодної цікавості, що змусило Елайду знову замислитися, скільки цій жінці відомо такого, чого вона не мала б знати. Ця дівчина, аль’Міра, могла бути корисною в справі загнуздання аль’Тора, адже вони з ним були з одного селища. Про це було відомо всім сестрам, так само як і те, що Елейн була донькою-спадкоємицею Андору, а матері її вже не було серед живих. Неясний поголос, що пов’язував Морґейз із білоплащниками, Елайда вважала маячнею, бо Морґейз ніколи не звернулася б по допомогу до Дітей Світла. Вона була мертва, навіть тіла по собі не залишила, і королевою стане Елейн. Якщо її вдасться відірвати від бунтарок, перш ніж андорські Доми посадять на Левиний трон замість неї Дайлін. Елейн мала не менш сильних, ніж вона сама, суперниць у боротьбі за трон. Якщо забути про той факт, що вона одного дня стане Айз Седай.

Елайді інколи траплялося Пророкувати, тобто виявляти Талант, який багато хто вважав утраченим ще до її народження, і колись дуже давно вона провістила, що ключ до перемоги в Останній битві лежить в королівському Домі Андору. Минуло понад двадцять п’ять років, і з того часу, як стало зрозуміло, що саме Морґейз Траканд посяде королівський трон в ході Боротьби за Спадщину, Елайда не відходила від дівчини, якою була Морґейз, ані на крок. В чому полягала ключова роль Елейн, Елайда не знала, але Пророцтва ніколи не брешуть. Іноді вона майже ненавиділа цей Талант. Вона ненавиділа речі, які не могла контролювати.

— Мені потрібна вся четвірка, Альвіарін. — Звісно, дві інші нічого не важили, але вона жодним чином не хотіла ризикувати. — Негайно повідом Теслін мій наказ. Скажи їй, і Джолін також, що вони мусять відтепер регулярно надсилати повідомлення, а інакше пошкодують, що на світ народилися. Включно з інформацією від тієї Мак’юри. — На цьому імені вона скривила рота.

Альвіарін теж сіпнулася, зачувши це ім’я, та й не дивно. Оте трійло Ронди Мак’юри змушувало кожну зі сестер почуватися не в своїй тарілці. Напар з кореня виделочника не був смертельним, проте цей чай прибирав на час здатність направляти, а отже, здавалося, діяв просто проти Айз Седай. Шкода, що вони не дізналися про це до відбуття Ґаліни; якщо коріння виделочника діяло на чоловіків так само, як на жінок, це могло б значно спростити для неї її завдання.

Замішання Альвіарін тривало хіба секунду; наступної миті вона знову опанувала себе й стояла, тверда й холодна, наче крижана скеля.

— Як скажете, матінко. Впевнена, що вони кинуться виконувати ваш наказ, як і мають робити.

Раптовий спалах роздратування охопив Елайду, наче вогонь суху траву. Вона тримала в своїх руках долю світу, а їй доводиться раз у раз спотикатися об дрібні перешкоди. Погано вже те, що вона має розбиратися із заколотницями й непокірними правителями, а тут ще й багато хто з сестер інтригує та ремствує у неї за спиною, створюючи благодатний ґрунт для її супротивниці. Лише шість сестер були віддані Елайді цілком і повністю, і вона підозрювала, що стільки ж до голосування готові були піти за Альвіарін. Без сумніву, Рада не ухвалювала важливих питань, не заручившись згодою Альвіарін. Не відкритою згодою, не визнаючи напряму, що Альвіарін має хоч на крихту більше впливу чи влади, ніж годиться мати Хранительці, але якщо Альвіарін була проти чогось... Принаймні вони не заходили так далеко, щоб відхиляти рішення Елайди. Вони просто зволікали, і часто те, чого прагнула Елайда, так і залишалося нездійсненим. Дрібниця, але радіти тут не було з чого. Деякі Амерлін перетворювалися чи не на ляльок, коли Рада пускалася берега і починала ставати дибки проти усіх починань Амерлін.

Вона стиснула кулаки, і стрічка паперу в руці легенько хруснула.

«Кільце у бика в носі».

Альвіарін видавалася незворушною, наче статуя з мармуру, та Елайда більше на це не зважала. Пастуха везуть до неї. Заколотниць вона розчавить, Раду залякає, Альвіарін поставить на коліна, і кожний вередливий правитель опиниться у неї під каблуком, від Тенобії в Салдеї — та наразі переховується, аби не підкорятися емісару Елайди, — і до Маттіна Стефанеоса в Ілліані — він знову намагається домовитися з усіма одразу: з білоплащниками, і з аль’Тором також, наскільки їй відомо. Елейн сяде на трон у Кеймліні, брата її не буде поряд, і він не заважатиме, а Елейн усвідомлюватиме, хто посадив її на трон. Варто дівчині трохи побути у Вежі, і Елайда ліпитиме з неї, що захоче.

— Я хочу, щоб цих чоловіків знищили, Альвіарін. — Не було потреби казати, яких саме. Половина Вежі тільки й говорила про цих чоловіків у їхній Чорній Вежі, а інша половина перешіптувалася про них по кутках.

— Є тривожні повідомлення, матінко. — Альвіарін ще раз пробігла очима свої папери, та Елайді здалося, що та робить це для годиться. Вона не витягла інших аркушів, а якщо цю жінку щось і хвилювало насправді, то це мала бути та мерзенна купа гною поблизу Кеймліна.

— Знову чутки? Невже ти віриш у казочки про те, що тисячі чоловіків стікаються до Кеймліна завдяки цьому паскудству, так званій амністії? Досить серйозне безчинство аль’Тора, але навряд чи варто цим перейматися. Звичайнісінька брудна піна, яку треба розвіяти, перш ніж Елейн коронуватиметься в Кеймліні.

— Звісно, ні, матінко, проте...

— Це має очолити Тувейн; завдання саме для Червоних. — Тувейн Ґазал п’ятнадцять років жила поза Вежею, доки Елайда не викликала її назад. Дві інші Представниці від Червоних, що пішли у відставку і в «добровільне» вигнання водночас з нею, перетворилися на жінок із загнаними очима, але, на відміну від Лірени та Цутами, самотнє вигнання лише загартувало Тувейн. — Хай візьме п’ятдесят сестер. — Елайда була впевнена: у цій Чорній Вежі не могло бути більше, ніж двійко-трійко чоловіків, дійсно здатних направляти. П’ятдесят сестер упораються з ними завиграшки. Але, можливо, доведеться мати справу і з іншими: дармоїди, приблуди, заплішені дурні, сповнені марних мріянь та збочених амбіцій. — А ще має взяти сотню... ні, дві сотні Охоронців.

— Ви впевнені, що це розумно? Звісно, чутки про тисячі — це маячня, але агент Зелених у Кеймліні повідомляє, що в Чорній Вежі чотири сотні чоловіків. Він розумна людина. Схоже, він порахував, скільки возів із провіантом заходить до міста. А ви ж знаєте, подейкують, що з ними і Мазрим Таїм.

Елайда із зусиллям зберігала спокійний вираз обличчя, навіть не була впевнена, що це у неї виходить. Вона заборонила згадувати ім’я цього Таїма, і прикро, що вона не наважувалася — не наважувалася! — накласти покарання на Альвіарін. Та дивилася Елайді просто в очі, і цього разу підкреслено відкинула формальне звернення «матінко». А зухвалість, з якою вона поцікавилася розумністю дій Елайди! Запитати таке в Амерлін! Елайда не перша серед рівних; вона — Престол Амерлін!

Елайда відкинула вічко найбільшої лакованої скриньки, і на сірому оксамиті заясніли вирізані з кістки крихітні фігурки. Часто саме лише споглядання колекції заспокоювало Елайду, але ще частіше вона користувалася колекцією, так само як і в’язанням, від якого отримувала справжню насолоду, для того, аби показати співрозмовнику, що мініатюри цікавлять її значно більше, ніж його слова. Спочатку вона торкнулася пучками вишуканої кішки, стрункої, граційної, тоді фігурки жінки в пишному вбранні, до плечей якої тулилося незрозуміле створіння, плід фантазії різьбяра, тваринка, вкрита густим волоссям, схожа на людину, і, нарешті, витягла зі скриньки фігурку риби, вирізьблену з такою майстерністю, що та здавалася живою попри те, що кістка пожовкла з плином віків.

— Чотири сотні покидьків, Альвіарін. — Тепер вона почувалася спокійніше, адже Альвіарін стисла губи. Лише трохи, та Елайду тішила будь-яка тріщина в монументальному спокої цієї жінки. — Якщо хоча б стільки набереться. І тільки дурень може припускати, що більш ніж один чи двоє з них здатні направляти. І все! За десять років ми відшукали лише шістьох з такими здібностями. За останні двадцять років таких знайшлося двадцять чотири. А тобі відомо, як ми прочісували всі землі. Щодо Таїма... — Це ім’я обпікало їй рота; єдиний Лжедракон, якому вдалося втекти й не дати Айз Седай себе вгамувати! Вона воліла, щоб не така згадка про її правління потрапила до хронік, принаймні доки вона не обдумає, як її викласти. Наразі в хроніках не згадувалося про Таїма після того, як його спіймали. Великим пальцем вона гладила лусочки на спині риби.

— Він мертвий, Альвіарін, інакше ми б уже давно про нього почули. І не служить аль’Тору. Ти можеш уявити собі, що він, проголосивши себе Відродженим Драконом, раптом пішов би служити іншому Відродженому Дракону? — Вона пригадала, що маршал-генерал Салдеї перебував зараз у Кеймліні, виконуючи накази аль’Тора, і палець її нервово забігав туди-сюди риб’ячою лускою. Що за гру веде Тенобія? Всі ці питання вирували в голові Елайди, хоча вона намагалася зберігати обличчя таким же незворушним, як її улюблені різьблені фігурки.

— Небезпечно промовляти вголос число двадцять чотири, — озвалася Альвіарін зловісно спокійно, — так само небезпечно, як і дві тисячі. У хроніках згадується лише шістнадцять. Наразі нам менше за все потрібно передивлятися ці роки. Або каламутити сестер, які вірять, що їм казали всю правду. Навіть ті, яких ви повернули до Вежі, мовчать.

Елайда вдала, ніби здивована. Наскільки їй було відомо, Альвіарін дізналася правду про ці роки тільки після того, як була призначена Хранителькою, вона ж сама цікавилася цим питанням з особистих причин. Хоча Альвіарін і не могла про це знати. Хіба що здогадуватися.

— Дочко, я не боюся, що виявляться якісь різночитання. Хто може звинуватити мене і в чому? Хто може мене покарати? — Блеф її було майже неможливо відрізнити від правди, та на Альвіарін це не справило жодного враження.

— В Хроніках ідеться про багатьох Амерлін, яких було публічно покарано, хоч за які саме провини, й не завжди зрозуміло. І нічого дивного, адже Амерлін сама могла сформулювати запис, якщо їй не залишалося нічого іншого...

Елайда ляснула долонею по столу.

— Досить, дочко! У Вежі закон — це я! Те, що було прихованим, прихованим і залишиться, з тих самих міркувань, що були справедливими ці двадцять років: заради користі для Білої Вежі. — Тільки тепер вона відчула, що їй болить долоня. Підняла руку і побачила, що фігурка риби розкололася надвоє. Скільки років було цій статуетці? П’ятсот? Тисяча? Вона ледь стримувалася, аби не тремтіти від люті. Але в голосі лють аж дзвеніла. — Тувейн на чолі п’ятдесятьох сестер та двохсот Охоронців вирушить до Кеймліна, до цієї Чорної Вежі, де вони вгамують кожного чоловіка, в якому виявлять здатність направляти, та повісять його, так само як і всіх інших, кого зможуть захопити живцем. — Альвіарін навіть і оком не повела на це порушення законів Вежі. — А на додачу хай повісять і мертвих. Це буде застереженням для кожного чоловіка, який наважиться помислити торкнутися Істинного Джерела. Хай Тувейн прийде до мене. Хочу почути її план.

— Як накажете, матінко. — Відповідь Хранительки була така ж незворушно спокійна, як і її обличчя. — Лише, якщо мені дозволено зауважити, може, ви б передивилися ваш намір відіслати з Вежі так багато сестер? Очевидно, бунтівниці не погодилися з вашою пропозицією. Вони вже не в Салідарі. Вони прямують сюди. Повідомлення надійшли з Алтари, але наразі вони вже мають бути в М’юранді. І вони обрали Амерлін серед себе. — Альвіарін пробігла очима аркуш, що лежав згори, наче шукаючи ім’я. — Здається, це Еґвейн аль’Вір.

Те, що Альвіарін залишила цю, найважливішу, новину насамкінець, мало б змусити Елайду вибухнути люттю. Натомість вона відкинула голову й розсміялася. Лише почуття гідності не дозволило їй забарабанити п’ятами по підлозі. А побачивши здивування на обличчі Альвіарін, Елайда розреготалася ще сильніше, так, що навіть мусила пальцями змахнути сльози з очей.

— Ти цього не розумієш, — вимовила вона, коли змогла вставити хоч слово між хвилями сміху. — До того ж ти Хранителька, Альвіарін, а не Представниця. Якби ти засідала в Залі, за місяць інші тримали б тебе в шафці й витягали звідти лише тоді, коли їм був би потрібен твій голос під час голосування.

— Я розумію достатньо, матінко. — Голос Альвіарін залишався холодним, як завжди, від нього навіть стіни могли б вкритися інеєм. — Розумію, що три сотні бунтівних Айз Седай, а можливо, і більше, йдуть маршем на Тар Валон разом із військом під проводом Ґарета Бріна, якого вважають великим полководцем. Навіть якщо відкинути неправдоподібні донесення, це військо може нараховувати до двадцяти тисяч воїнів, а з Бріном на чолі воно зростатиме в кожному селищі та містечку, через які проходитиме. Я не кажу, звісно, що вони сподіваються взяти місто Тар Валон, але навряд чи над цими фактами варто сміятися. Високому капітану Чубейну треба наказати посилити набір до охорони Вежі.

Елайда зупинила сповнений жалю погляд на рештках розламаної фігурки риби, тоді підвелася та пройшла до найближчого вікна, повернувшись до Альвіарін спиною. Картина будівництва палацу допомогла прибрати гіркий присмак, — вона, а ще шурхотіння паперу в її руці.

Вона усміхнулася, дивлячись на свій майбутній палац.

— Так, три сотні бунтівниць, але тобі варто ще раз перечитати донесення Тарни. Майже сотня з них ось-ось будуть готові здатися. — Тарні Елайда довіряла, до певної межі, бо це була Червона, у голові якої не залишалося місця для дурниць, і вона писала, що бунтівниці вже власної тіні бояться. Вони наче перелякані на смерть вівці, що шукають свого пастуха, так вона писала. Звісно, вона дикунка, а проте досить розсудлива. Незабаром Тарна повернеться і зможе дати докладніший звіт. Хоч у цьому й немає великої потреби. План Елайди вже спрацьовує серед бунтарок. Втім, це секрет.

— Тарна завжди впевнена, ніби вона може змусити людей робити так, як вони за жодних обставин не робитимуть. — Їй здалося, ніби Альвіарін підкреслила свої слова, промовила їх особливим тоном? Елайда вирішила не звертати на це уваги. Чи не на надто багато слів та вчинків Альвіарін вона змушена не звертати уваги? Але одного дня вона покладе цьому край. І це станеться незабаром.

— Щодо війська, дочко, вона стверджує, що це дві-три тисячі вояків, не більше. Якби їх було більше, вони, без сумніву, це продемонстрували б, аби нас настрахати. — Елайда вважала, що агенти й завжди перебільшують, бажаючи надати ваги своїй інформації. По-справжньому можна довіряти лише сестрам. Принаймні Червоним сестрам. Деяким із них. — Але я б не переймалася, якби у них було і двадцять тисяч вояків, і п’ятдесят, і сто. Ти можеш хоча б почати розуміти чому? — Вона повернулася і побачила абсолютний спокій на обличчі Альвіарін, маску, якою та прикривала цілковите невідання. — Ти претендуєш на досконале знання законів Вежі. Яке покарання передбачене заколотницям?

— Очільницям — упокорення, — відповіла Альвіарін, помовчавши. На чолі її з’явилася легенька зморшка, а спідниці ледь помітно гойднулися, коли вона переступила з ноги на ногу. Добре. Це відомо кожній посвяченій, і вона розгублена, бо не розуміє, чому Елайда ставить їй таке питання. Дуже добре. — І для багатьох інших також.

— Можливо.

Та їхні очільниці могли б і уникнути такої кари, принаймні більшість із них, якби підкорилися Елайді. Найменше покарання, передбачене законом, — шмагання у Великій залі, перед очима сестер та щонайменше рік та один день публічної спокути. Та нічого не сказано про те, що спокута має відбуватися вся одразу: місяць там, місяць тут, тож вони й через десять років могли б спокутувати свою провину, постійно отримуючи нові нагадування про те, що буває з тими, хто противиться Елайді. Звісно, деяких треба буде упокорити — Шеріам, ще кількох з найбільш помітних так званих Представниць, утім, лише в такій кількості, щоб інші боялись і пискнути щось не те. Не більше, щоб не послаблювати Вежу. Біла Вежа має бути єдиною, має бути могутньою. Могутньою, і міцно тримати все у своїх руках.

— З усіх злочинів, скоєних заколотницями, лише один вимагає упокорення. — Альвіарін відкрила було рота, бажаючи заперечити. У давнину бували заколоти, згадки про які ховалися так глибоко, що мало хто з сестер знав про них, а списки упокорених та страчених зберігалися в записах, відкритих лише для Амерлін, Хранительки і Представниць, та ще кількох бібліотекарок, у яких вони зберігалися. Та Елайда не дала Альвіарін заговорити: — Кожна жінка, що обманом привласнить собі титул Престолу Амерлін, мусить бути упокорена. Якби заколотниці вважали, що мають шанси на успіх, вони б поставили своєю Амерлін Шеріам, або Лелейн, або Карлінію, чи ще когось з-поміж себе. — Тарна повідомила, що Романда Кассін повернулася зі своєї відставки; Романда точно б ухопилася за палантин обома руками, якби побачила хоч одну десяту шансу. — Вони ж натомість витягли нагору посвячену!

Елайда похитала головою з похмурою посмішкою. Вона могла процитувати напам’ять кожне слово закону, який передбачає обрання Амерлін — урешті-решт, цей закон і їй самій добряче прислужився; та ніде в ньому жодним словом не згадувалося, що претендентка має бути повноправною сестрою. Було і так зрозуміло, що вона має нею бути, тому ті, хто писали закон, це й не зазначали, а бунтарки взяли й прослизнули крізь цю шпаринку.

— Вони знають, що їхня справа безнадійна, Альвіарін. Планують блефувати, створювати галас з нічого, відшукати якийсь захист для себе, а тоді принести цю дівчинку в жертву. — А шкода. Ця дівуля аль’Вір була ще одним важелем впливу на аль’Тора, а досягши розквіту можливостей використання Єдиної Сили, мала стати однією з наймогутніших Айз Седай за тисячу років. Справді шкода.

— Ґарет Брін зі своїм військом не видається мені блефом. Його війську знадобиться п’ять чи шість місяців, аби дістатися Тар Валона. За цей час капітан Чубейн може збільшити сили захисників...

— Це його військо! — пирхнула Елайда. Альвіарін така дурепа; попри свою удавану холоднокровність, вона просто тупа курка. Ще трохи, і вона почне повторювати маячню Санче, ніби Відступники звільнилися. Звісно, вона не знає таємниці Елайди, а все ж таки... — Фермери зі списами, м’ясники з луками та кравці верхи на конях! Вони йтимуть, на кожному кроці згадуючи про Сяйливі Мури, які виявилися не по зубах і Артуру Яструбине Крило. — Ні, не курка. Слизька лисиця. Та рано чи пізно хутро цієї лисиці піде на оторочку мантії Елайди. Світло подбає, щоб це сталося рано, а не пізно. — Дорогою вони на кожному кроці втрачатимуть солдата, а може, й десятеро. Я не здивуюся, якщо наші заколотниці залишаться тільки зі своїми Охоронцями. — Про розкол у Вежі було відомо надто багатьом. Звісно, коли бунт буде придушено, все це можна буде подати як тактичний хід, як частину плану, спрямованого на те, щоб, наприклад, узяти під контроль молодого аль’Тора. Можливо, на це підуть роки, можливо, зміняться покоління, перш ніж зблякнуть спогади. Усі заколотниці, до останньої, на колінах відповідатимуть за свої діяння.

Елайда стисла кулаки, наче на горлі у бунтарок. Чи на горлі Альвіарін.

— Я планую зламати їх, дочко. Вони розколються, наче гнила диня. — Її секрет це гарантував, хай на скільки фермерів та кравців розраховує лорд Брін; а втім, хай Альвіарін гадає як знає. Раптом на неї нахлинув Талант Пророкування, впевненість у речах, яких вона не могла бачити, сильніша за впевненість у тих речах, що були просто перед нею. Впевненість така, що вона могла б, не вагаючись, зробити крок з прямовисної скелі у прірву. — Біла Вежа знову стане нероздільною, єдиною, могутнішою, ніж будь-коли, а ті, хто відколовся від неї, будуть відкинуті та зневажені. Ранд аль’Тор постане перед Престолом Амерлін і зазнає сили її гніву. Чорна ж Вежа потоне у крові та вогні, і землями її ходитимуть Айз Седай. Це я Провіщаю.

Як завжди, виголосивши Пророцтво, вона вся тремтіла й важко дихала. Змусила себе стояти недвижно, прямо, дихати рівно; ніколи не дозволяла нікому бачити свою слабкість. А от Альвіарін... Очі її широко розплющилися, вуста теж відкрилися, наче вона забула слова, які готові були з тих вуст зірватися. Аркуш ковзнув зі стосу паперів у неї в руках, і вона ледь устигла його підхопити. Це змусило її отямитися. За мить вона знову вдягла маску незворушності, становлячи бездоганну картину спокою, притаманного Айз Седай, та було видно, що вона вражена до глибини душі. Так, це дуже добре. Хай поміркує про неминучу перемогу Елайди. Хай розжує цю думку, як слід, і зламає собі на цьому зуби.

Елайда глибоко втягнула повітря і знову усілася за свій письмовий стіл, відсунувши розламану фігурку риби вбік, туди, де вона не потрапляла їй на очі. Настав час скористатися своєю перемогою.

— Сьогодні треба буде зробити певну роботу, дочко. Перший лист має бути надіслано леді Каралайн Дамодред...

Елайда повільно переповідала свої плани, додаючи подробиці до того, що вже було відомо Альвіарін, розкриваючи те, чого та ще не знала, тому що наразі Амерлін мала діяти через свою Хранительку, хай як вона ненавиділа цю жінку. Приємно було спостерігати за очима Альвіарін, бачити, як вона загадується над питанням: а скільки вона ще не знає? Але, віддаючи накази, які ділили світ, встановлюючи нові кордони між Аритським океаном та Хребтом Світу, вона тішилася, уявляючи собі молодого аль’Тора, якого тягнуть до неї, наче ведмедя в клітці, ведмедя, який має навчитися танцювати, аби заробити собі кусень м’яса.

Навряд чи в записах в Хроніках часів Останньої битви може не згадуватися про Відродженого Дракона, та вона знала, яке ім’я буде записане найбільшими літерами. Елайда до Авріні а’Ройган, наймолодша донька другорядного Дому на півночі М’юранді, увійде в історію як найвеличніша та наймогутніша Престол Амерлін усіх часів. Наймогутніша жінка у світовій історії. Жінка, яка врятувала людство.

Аїльці стояли в глибокій ущелині серед пагорків, порослих бурою травою, не звертаючи уваги на хмари пилюги, що клубочились під поривчастим вітром, і видавалися кам’яними статуями. Їх не обходило те, що о цій порі року землю давно мав вкривати товстий шар снігу; ніхто з них снігу ніколи не бачив, і, хоча, попри те, що сонцю було ще далеко до зеніту, повітря було гарячим, наче в печі, тут однаково було прохолодніше, ніж у їхніх краях. Увага їхня була прикута до південного схилу, вони чекали на сигнал, що мав провістити про доленосну для клану Шайдо подію.

На вигляд Севанна нічим не відрізнялася від інших, хоч і трималася трохи осторонь кола Дів, котрі звично сиділи навпочіпки, закривши чорним серпанком обличчя аж до очей. Вона теж чекала, навіть нетерплячіше, ніж здавалося, але не забуваючи й про інші речі. Це було першою причиною, завдяки якій командувала тут вона, а інші виконували її накази. Другою причиною було те, що вона розуміла, що буває, якщо не відмовитися від застарілих звичаїв та віджилих традицій, які зв’язують людей по руках і ногах.

Погляд зелених очей Севанни на мить метнувся ліворуч, де вона побачила дванадцять чоловіків та жінку у кадін’сорах, що були озброєні круглими щитами з бичачої шкіри та трьома чи чотирма короткими щитами. Це вбрання зливалося з навколишньою місцевістю не гірше, ніж у Трикратній землі. Ефалін, чиє коротке шпакувате волосся прикривала замотана навколо голови шуфа, іноді кидала погляд убік Севанни; якщо можна сказати про Діву Списа, що та нервує, саме це й відбувалося з Ефалін. Деякі з Дів із клану Шайдо вирушили на південь, приєднавшись до тих дурників, що товклися навколо Ранда аль’Тора, і Севанна не сумнівалася, що розмови про це були на вустах й у інших. Схоже, Ефалін хотіла б це врівноважити, надавши Севанні ескорт із Дів, наче та колись була однією з них. Принаймні Ефалін безпомилково бачила, хто має справжню владу.

Інші бойові спільноти Шайдо очолювали чоловіки, і вони перезиркувалися між собою, але поглядали й на схил пагорба, а надто кремезний Маерик з Сіа Дун та вкритий шрамами Бендуїн з Фар Алдазар Дін. Відсьогодні нічого не заважатиме Шайдо відрядити одного з чоловіків до Руйдіана, аби він був позначений як вождь клану, якщо йому вдасться вижити. А доти від імені вождя промовлятиме Севанна як вдова останнього вождя. Двох останніх вождів. І хай ті, хто пошепки стверджує, ніби вона приносить нещастя, вдавляться своїми словами.

Жінка пересунула на плечах темну шаль, розправила численні намиста; дзвякнули браслети, золоті та з дорогоцінної кістки. Більшість намист також були золоті та кістяні, але одне складалося з безлічі перлин та рубінів і колись належало аристократці-водоземці, що тепер, одягнена в біле, шарувала разом з іншими ґай’шайн в горах, званих Кинджалом Родичевбивці. З намиста звисав ще й рубін з невелике куряче яйце завбільшки, затишно вгніздившись у западинці між персами нової господарки. Водоземи могли бути цінною здобиччю. Великий смарагд на пальці Севанни відбивав сонячні промені, виблискуючи зеленими вогниками. Вона охоче перейняла звичку водоземок носити окільця на пальцях і не звертала уваги на косі погляди, які часто помічала на собі. Вона радо б обнизала й решту пальців перснями, якби вдалося знайти такі, що могли рівнятися пишнотою з тим одним, що вже мала.

Більшість чоловіків гадали, що саме Маерик та Бендуїн першими отримають дозвіл Мудрих пройти випробування Руйдіаном. Лише очільниця Дів Шайдо Ефалін підозрювала, що цього дозволу не отримає жоден з них, і то тільки підозрювала; до того ж у неї вистачало розуму обережно ділитися своїми підозрами лише зі Севанною, а більше ні з ким. Свідомість інших була неспроможна змиритися з можливістю відкинути старі звичаї, а, кажучи правду, якщо Севанна й прагнула нового, вона розуміла й те, що має привносити зміни поступово. Відколи Шайдо перетнули Драконову Стіну й заглибились у мокрі землі, — а вони й досі лишалися мокрими, якщо порівнювати з Трикратною землею, — змінилося багато, але ще більше змін було попереду. Щойно аль’Тор опиниться в її руках, щойно вона візьме шлюб із Кар’а’карном, вождем вождів усіх аїльців, запанує новий порядок визнання вождів кланів, а також і вождів септ. Можливо, навіть очільників бойових спільнот. Їх призначатиме Ранд аль’Тор. Звісно, він вказуватиме на того, кого йому називатиме вона. І це буде лише початок. Варто, наприклад, перейняти і мокроземський звичай передавати титул своїм дітям і дітям їхніх дітей.

Раптом зірвався сильний вітер, полетів на південь. Він заглушив гул коней та фургонів водоземів.

Севанна знову пересмикнула шаль, стримала гримасу, яка так і прагла з’явитися на вустах. Вона у жодному разі не має видаватися знервованою. Але поглянувши праворуч, жінка трохи заспокоїлася. Там скупчилося понад дві сотні Мудрих клану Шайдо, і зазвичай хоч одна з них, а дивилася на неї, наче той гриф-падложер, але наразі всі погляди були спрямовані на схил пагорба. Багато Мудрих обсмикували на собі шалі чи без потреби розгладжували пишні спідниці. Деякі з облич блищали від поту. Від поту! Чи вони взагалі забули про честь, якщо дозволяють собі демонструвати іншим своє хвилювання?

На вершечку пагорка з’явився юнак з Совін Най і, опустивши серпанок, поспішив схилом униз. Він попростував до Севанни, як і годиться, але, на її роздратування, не стишив свого голосу, і його могли почути всі.

— Одному з розвідників, котрих вони вислали наперед, вдалося врятуватися. Він поранений, але тримається на коні.

Командири спільнот почали діяти, перш ніж він устиг договорити. Так справа не піде! Вони керуватимуть під час битви — Севанна у своєму житті хіба що списа в руках тримала, — але вона не збиралася дозволяти їм забути хоча б на мить, хто вона така.

— Кинути проти них усі списи, до останнього, — голосно наказала вона, — перш ніж вони встигнуть приготуватися. — Всі лідери спільнот розвернулися до неї.

— Усі списи? — перепитав Бендуїн, наче не вірячи власним вухам. — Ти хочеш сказати, крім тих, що в прикритті...

— Якщо не залишимо резерву, ми можемо... — Маерик роздратовано заговорив водночас з Бендуїном.

Севанна не дала договорити жодному з них:

— Усі списи! Ми танцюватимемо з Айз Седай. Мусимо переважити їх одразу! — Ефалін та інші очільники слухали її з незворушними обличчями, а от Бендуїн та Маерик насупили брови, готові сперечатися. Бовдури. Перед ними лише кілька дюжин Айз Седай, лише кілька сотень солдатів-мокроземів. Маючи більш ніж сорок тисяч алгай’д’сісвай, як вони наполягали, їм однаково потрібні прикриття з розвідників та списники у резерві так, наче вони збираються битися з іншими аїльцями чи хоча б із цілим військом мокроземів. — Наказую як вождь клану Шайдо. — Вона не мусила цього казати, але нагадати ніколи не завадить. — Їх лише жменька. — Тепер вона додавала презирства до кожного свого слова. — Їх можна розсіяти, якщо списники поквапляться. Вранці ви готові були помститися за Дізейн. А тепер я відчуваю запах страху? Страху перед купкою мокроземів? Невже Шайдо забули про свою честь?

Ці слова перетворили їхні обличчя на камінь, чого вона і прагнула. Навіть Ефалін зблиснула очима, схожими на сірі відполіровані камінці, перш ніж закрити обличчя серпанком; пальці її затанцювали в таємній мові жестів Дів, і, коли очільники бойових спільнот кинулися схилом угору, Діви, що купчилися навколо Севанни, пішли за ними слідом. Вона не на це сподівалася, але принаймні воїни зі списами пішли уперед. Навіть знизу, з ущелини, вона бачила, як постаті в кадін’сорах, здавалося, вигулькували наче просто з-під землі, поспішаючи на південь, крокуючи так широко, що могли й коней наздогнати. Не можна було гаяти часу. Вирішивши поговорити з Ефалін пізніше, Севанна обернулася до Мудрих.

Їх було шість чи сім на кожну Айз Седай, що оточували аль’Тора, Мудрих з клану Шайдо, здатних направляти Єдину Силу, проте Севанна бачила їхню невпевненість. Вони намагалися приховати сумніви за кам’яними обличчями, але ті читалися в тому, як бігали у них очі, як облизували вони пересохлі губи. Сьогодні було покладено край багатьом традиціям, старим, непорушним, наче закон. Мудрі не беруть участі в битвах. Мудрі тримаються осторонь Айз Седай. Їм були відомі старовинні легенди, де йшлося, що аїльці були вигнані до Трикратної землі за те, що зрадили Айз Седай, і що вони будуть знищені, якщо зрадять їх ще раз. Вони чули те, що перш за все проголосив Ранд аль’Тор: присягаючи на вірність Айз Седай, аїльці заприсяглися ніколи не вдаватися до насильства.

Севанна була впевнена, що всі ці розповіді — чистісінька вигадка, але нещодавно зрозуміла, що Мудрі вважають їх правдою. Звісно, їй ніхто з них такого не казав. Та це було й неважливо. Сама вона ніколи не здійснювала двох подорожей до Руйдіана, необхідних, аби отримати статус Мудрої, та інші Мудрі прийняли її до свого кола, хоч дехто й дуже не хотів цього робити. Тепер їм не залишалося вибору: лише на все погоджуватися. Марні традиції будуть перероблені на нові.

— Айз Седай, — неголосно мовила вона. Мудрі схилилися ближче до неї, приглушено дзвякаючи браслетами, аби розчути її слова. — Вони утримують Ранда аль’Тора, Кар’а’карна. Ми мусимо відібрати його у них. — Там і тут вона бачила насуплені брови. Більшість Мудрих гадала, що вона бажає захопити Кар’а’карна живим, аби помститися йому за смерть Куладіна, її другого чоловіка. Це було їм зрозуміло, але вони б не прийшли сюди заради цього. — Айз Седай, — люто прошипіла вона. — Ми виконали свою обітницю, а вони свою зламали. Ми нічого не порушили, а вони порушили все. Ви знаєте, як було вбито Дізейн. — Звісно, вони знали. Погляди, спрямовані на неї, раптом стали гострішими. Вбивство Мудрої прирівнювалося до вбивста вагітної, дитини чи коваля. Деякі очі дивилися на неї дуже гостро. Очі Терави, Райель і інших. — Якщо ми дозволимо цим жінкам залишитися непокараними, тоді ми гірші за тварин, у нас не залишиться честі. Я своєю честю не поступлюся.

З цими словами вона з гідністю підібрала спідниці і пішла схилом угору, з високо піднятою головою, не озираючись. Була впевнена, що інші підуть за нею. Терава і Норлія, і Дайлін подбають про це, як і Райель і Тіон, і Мейра, і решта, хто кілька днів тому разом з нею бачили, як Айз Седай відшмагали Ранда аль’Тора й знову запхали його до дерев’яного ящика. Її нагадування призначалося цим тринадцятьом навіть більшою мірою, ніж іншим, і вони не наважаться її підвести. Правда про те, як загинула Дізейн, пов’язала їх із нею.

Мудрі, перекинувши спідниці через руку, щоб не плутались у ногах, не могли наздогнати алгай’д’сісвай, вбраних у кадін’сори, хоч як швидко намагалися бігти. Та бігти було не так далеко, п’ять миль розлогими пагорками, і вони піднялися на гребінь вчасно, аби побачити, що танець списів розпочався, як годиться.

Тисячі алгай’д’сісвай утворили величезне море з сіро-коричневих постатей з серпанком на обличчях, що накочувалося хвилями на тісне коло фургонів мокроземів, у центрі якого був невеликий гайок. Севанна гнівно видихнула. Ці Айз Седай навіть устигли завести своїх коней всередину кола. Воїни зі списами оточили фургони, тиснули на них, поливали їх дощем зі стріл, але здавалося, що перші лави наштовхуються на невидиму стіну. Стріли спочатку круто йшли вгору, аби потрапити за цю стіну, а тоді вдарялися у щось невидиме і відскакували назад. Серед Мудрих почулося глухе бурмотання.

— Бачите, що роблять Айз Седай? — з натиском вигукнула Севанна, так, наче вона теж могла бачити плетиво Єдиної Сили. Їй кортіло пирхнути: ці Айз Седай були дурні вівці, з цими своїми хваленими Трьома Присягами. Коли вони нарешті втямлять, що мають застосувати Силу як зброю замість ставити бар’єри, буде пізно. За умови, що Мудрі не будуть надто довго стояти й витріщатися. Десь у цих фургонах захований Ранд аль’Тор, можливо, скорчений, складений навпіл, наче сувій шовку. Він чекає на те, щоб потрапити їй до рук. Якщо Айз Седай можуть його утримувати, то і вона зможе, за допомогою Мудрих. Та обіцянок. — Тераво, веди свою половину на захід. Будь готова вдарити за моєю командою. Ці Айз Седай винні нам ’то за Дізейн. Ми змусимо їх сплатити за ’то таку ціну, якої ще ніхто ніколи не сплачував.

Говорити, ніби хтось сплатить невизнаний борг честі, звісно, було лише безглуздою похвальбою, але в гнівному гомоні жінок Севанна розчула відчайдушні погрози змусити Айз Седай сплатити свій ’то. Лише ті, хто вбивав Дізейн за наказом Севанни, стояли мовчки. Терава стиснула губи, але нарешті спромоглася відповісти:

— Як скажеш, Севанно.

Широким кроком Севанна повела свою половину Мудрих на східний фланг поля битви, якщо місцину вже можна було так назвати. Вона хотіла залишатися на вершечку пагорба, звідки могла добре бачити все, що відбувається. Адже саме так вождь клану чи полководець керує танцем списів, — але в цьому її не підтримали навіть Терава та решта обізнаних з таїною смерті Дізейн. Мудрі мали дивний вигляд на тлі алгай’д’сісвай, вишикувавшись перед ними в білих блузах з алоду, темних вовняних спідницях та шалях. Виблискували численні браслети та намиста, а довге, до пояса, волосся було підхоплене темними згорнутими шаликами. Хоч вони й вирішили, якщо вже брати участь у танці списів, то робити це зсередини, а не стоячи над битвою, Севанна підозрювала, що вони не усвідомлюють до кінця, що сьогодні битися будуть головно вони. Відсьогодні нічого вже не буде таким, яким було раніше, і ув’язнення Ранда аль’Тора — лише невеличка частина цих змін.

Серед алгай’д’сісвай, котрі стояли й дивилися на фургони, чоловіків від Дів можна було відрізнити лише за зростом. Обличчя ховалися за серпанками та шуфами, а кадін’сор є кадін’сор, незважаючи на дрібні відмінності в покрої між різними кланами, септами та бойовими спільнотами. Ті, що стояли в першому колі оточення, здавались спантеличеними і незадоволено щось бурмотіли, чекаючи на розвиток подій. Їх можна було зрозуміти. Вони налаштувалися станцювати танець списів із блискавками Айз Седай, і тепер нетерпляче переступали з ноги на ногу, надто на великій відстані від цілей, щоб застосувати хоча б рогові луки, що висіли в шкіряних футлярах у них за спинами. Якщо все піде так, як задумала Севанна, їм не доведеться чекати надто довго.

Руки в боки, вона звернулася до решти Мудрих:

— Ті, хто стоїть на південь від мене, знищуйте бар’єри, які ставитимуть Айз Седай. Ви ж, на північ від мене, атакуйте. Списи вперед! — Віддавши цю команду, вона повернулася обличчям до Айз Седай, подивитися, як вони зазнають поразки, гадаючи, що проти них битиметься сама лише криця.

Нічого не сталося. Перед нею марно завирувало море алгай’д’сісвай, і найгучнішими звуками було випадкове чиркання списа об щит. Севанна стримувала лють, хоч та й оповивала її все сильніше, наче прядиво кужіль. Вона була цілковито впевнена, що, побачивши понівечене тіло Дізейн, Мудрі будуть готові на все; але, якщо вони й досі вважають немислимим атакувати Айз Седай, вона не відступиться, навіть якщо доведеться ганьбити їх так, що їм залишиться тільки увібратися в біле, наче ґай’шайн.

Зненацька куля суцільного вогню з чоловічу голову завбільшки з шипінням та сичанням полетіла в напрямку фургонів, тоді ще одна, дюжини. Відчула, як розпускається тугий вузол у грудях. З заходу, від Мудрих, що були з Теравою, полетіли ще вогняні кулі. Від фургонів, що зайнялися, повалив дим, спочатку сірі пасма, тоді чорні стовпи, що дедалі товстішали; алгай’д’сісвай загомоніли геть по-іншому, і, хоч ті воїни, що були просто перед нею, не дуже посунулися вперед, задні стали на них напирати. З фургонів долинули крики, чоловіки люто вигукували щось та ревли від болю. Бар’єри, виставлені Айз Седай, упали. Почалося, і закінчитися могло лише одним. Ранд аль’Тор буде у неї в руках, він віддасть їй аїльців, і вони завоюють усі мокрі землі, а перш ніж померти, він дасть їй синів та дочок, які правитимуть аїльцями після неї. Може, їй це буде приємно: він був гарний, сильний і молодий чоловік.

Вона не чекала, що Айз Седай легко здадуться, і вони не здавалися. Між списами падали вогняні кулі, перетворюючи постаті в кадін’сорах на палаючі смолоскипи, з чистого неба били блискавки, підкидаючи людей та землю в повітря. Але Мудрі навчались тих штук, які бачили, а може, вони й раніше їх знали, лише вагалися застосовувати; здебільшого вони направляли так рідко, а надто на очах у сторонніх людей, що лише інші Мудрі знали, на що здатна та чи інша з них. Хай з якої причини, але блискавки почали бити в напрямку фургонів не раніш, ніж вони почали падати на Шайдо.

Не всі вони потрапляли в ціль. Вогняні кулі, деякі наразі завбільшки з кінську голову, срібні блискавки, що прохромлювали землю, наче списи, що падали з небес, інколи відхилялися вбік, наче натикалися на незримий щит, або зі страшенною силою вибухали в повітрі, а то й просто зникали, як не було. Повітря сповнилося реву та гуркоту, криків та стогонів. Севанна у захваті дивилася в небо. Їй здавалося, що це схоже на ті вистави ілюмінаторів, про які вона читала.

Раптом в її очах увесь світ спалахнув білим сяйвом; їй здалося, що вона пливе у повітрі. Коли знову змогла бачити, вона плазом лежала на землі за дюжину кроків від того місця, де стояла, відчуваючи біль у кожному м’язі, засипана піском та камінцями. Волосся на голові стало дибки. Інші Мудрі також попадали на землю, навсібіч нерівної вирви у спан завширшки; сукні декотрих курилися тонкими цівками диму. Попадали не всі, і битва вогню та блискавиць продовжувалася, але впало багато. Треба було, щоб вони знову увійшли у танок.

Змушуючи себе дихати, Севанна звелася на ноги, навіть не завдавши собі клопоту обтрусити бруд.

— Працюйте списами, — заволала вона. Схопивши Есталайну за кістляві плечі, вона смикнула жінку, аби змусити ту підвестися, тоді зі скляного погляду широко розчахнутих блакитних очей зрозуміла, що смикає мертву, і відкинула її. Натомість ривком поставила на ноги напівнепритомну Дорейллу, вихопила списа з рук мертвого Громоходця і замахала ним, високо піднявши над головою. — Списи уперед! — Деякі з Мудрих, схоже, сприйняли її слова буквально, кинувшись у вир алгай’д’сісвай. Інші поводилися розумніше, допомагаючи звестися на ноги тим, хто був здатний це зробити, і злива вогняних куль та блискавок завирувала з новою силою, а Севанна шалено носилася перед лавою Мудрих, розмахуючи списом та вигукуючи: «Коліть списами! Списи уперед!».

Вона відчувала бажання реготати, і, дійсно, розреготалася. Вкрита брудом, у вирі битви, Севанна вперше в житті відчувала такий захват. Вона майже шкодувала, що свого часу не стала Дівою Списа. Майже. Бо жодна Фар Дарайз Май ніколи не могла бути вождем клану, так само як жодний чоловік не міг бути Мудрою. Шлях Діви до могутності полягав у тому, щоб відмовитися від списа та стати Мудрою. А ставши дружиною вождя, вона отримала владу в тому віці, коли Діві вперше довіряють тримати списа, а ученицям Мудрих — носити воду. А вона досягла всього: вона і Мудра, і вождь клану, хоча щоб закріпити за собою останній титул, їй доведеться ще дещо зробити. Титули вартують небагато, доки вона має могутність, але чому б їй не мати і те, і те?

Несподівано у неї за спиною пролунав пронизливий крик, вона різко розвернулася і лише видихнула, побачивши, як кошлатий сіроманець у стрибку вирвав Дозері горлянку. Не вагаючись, метнула списа в його бік. Вовк перекрутився та вчепився зубами в держак, і тієї ж миті повз неї ковзнув ще один височезний, їй до пояса, вовк і застрибнув на спину одному з алгай’д’сісвай. Вона помітила ще одного вовка, ще й ще, вони були всюди, рвали зубами воїнів у кадін’сорах.

Забобонний жах пройняв Севанну, коли вона висмикувала з тіла вовка свій спис. Айз Седай прикликали вовків битися на їхньому боці. Ці Айз Седай... Ні. Ні! Це нічого не змінить. Вона не дозволить.

Нарешті їй вдалося відірвати очі від вовків, але не встигла вона прокричати підбадьорливий наказ, слова знову застрягли у неї в горлі, бо вона побачила ще щось. Купа вершників-мокроземів у червоних шоломах та кірасах, з мечами за спинами, билися довгими списами просто посеред її алгай’д’сісвай. Звідки ще й вони взялися?

Вона навіть не чула, що промовляє вголос, аж тут Райель відповіла їй:

— Я намагалася сказати тобі, Севанно, але ти не слухала. — Жінка з вогняним волоссям з огидою поглянула на закривавлений спис у руках Севанни; Мудрі не мали брати в руки списа. Севанна демонстративно поклала зброю у згин ліктя, бо бачила, що так роблять вожді, а Райель вела далі: — Мокроземи атакували з півдня. Мокроземи та алгай’д’сісвай. — Вона вклала у це слово всю зневагу, яку викликали у неї ті, хто називали себе Списами Дракона. — Серед них є й Діви. А ще... Ще — Мудрі.

— Вони б’ються? — недовірливо перепитала Севанна, і лише потім зрозуміла, як це прозвучало. Якщо вона могла відкинути прогнилі звичаї, звісно і ці засліплені сонцем тупачки з півдня, котрі й досі називали себе Айз Седай, могли вчинити так само. Та вона цього не очікувала. Без сумніву, це Сорелія їх привела; ця стара нагадувала Севанні кам’яний оповз, що несеться з гори, забираючи все на своєму шляху. — Ми мусимо атакувати їх, негайно. Вони не отримають Ранда аль’Тора. І не завадять нам помститися за Дізейн. — Вона побачила, як розширилися очі Райель при останніх cловах.

— Вони Мудрі, — промовила та беземоційним голосом, та Севанна її зрозуміла. Долучити Мудрих до танцю зі списами вже було погано, але коли одні Мудрі почнуть битися з іншими Мудрими, це буде занадто. Цього Райель не могла схвалити. Вона погодилася з тим, що Дізейн мусила померти, бо у який інший спосіб вони могли змусити Мудрих, не кажучи вже про алгай’д’сісвай, напасти на Айз Седай? А це було необхідно, аби захопити аль’Тора, за яким ішли всі аїльці; та це було зроблено таємно, однодумцями. А тепер ішлося про те, щоб виступити на очах у всіх. На очах у тупаків, боягузів — всіх!

— Тоді бийся з тими ворогами, з якими можеш змусити себе битися, Райель, — Севанна промовила це з усією зневагою, на яку була здатна, та Райель лише кивнула, пересмикнула шаль на плечах і, кинувши ще один погляд на спис у руці Севанни, зайняла своє місце в строю.

Можливо, існував якийсь спосіб змусити Мудрих атакувати першими. Краще напасти зненацька, та хай усе відбувається хоч як, аби тільки вони не висмикнули аль’Тора у неї з-під носа. Вона віддала б будь-що за жінку, яка вміла б направляти й робила б це за її вказівками, не зволікаючи.

Тримаючи списа напоготові та пильнуючи вовків — вона бачила, що вони продовжують вбивати чоловіків і жінок у кадін’сорах, а ті також убивають вовків, — вона знову почала голосно викрикувати накази. На півдні в лави Шайдо наразі влучало більше вогняних куль та блискавок, ніж раніше, та це не мало значення. Битва, попри вибухи вогню та фонтани землі, не слабшала.

— Тисніть їх списами, — горлала вона, також розмахуючи списом. — Списи вперед! — У вирі алгай’д’сісвай вона не могла вирізнити тих телепнів, що обв’язали собі голову червоними ганчірками та назвали себе сісвай’аман. Можливо, їх було занадто мало, щоб вплинути на хід подій. Купки водоземів здавалися їй нечисленними, і були далеко. Вона побачила, як кілька вершників упали на землю під ударами списів, що сипалися на них і на коней. — Тисніть списами! Списи уперед! — У голосі Севанни лунав тріумф. Хай Айз Седай прикликали десять тисяч вовків, хай Сорелія привела тисячу Мудрих та сто тисяч воїнів, сьогодні перемога однаково буде за Шайдо. За Шайдо і за нею. Севанна з Джумай Шайдо — це ім’я пам’ятатимуть вічно.

Раптом серед реву битви пролунав глухий удар. Здавалося, він ішов від фургонів Айз Седай, але Севанна не могла зрозуміти, чи вони були його причиною, чи Мудрі. Вона не любила речей, яких не розуміла, але питати Райель чи ще когось і виявляти своє незнання не хотіла. Так само і відсутність у себе тих здібностей, які мали всі жінки навколо неї. Самі вони не надавали цим здібностям особливого значення, але не мати тієї могутності, яку мають інші, було ще однією річчю, яку вона аж ніяк не полюбляла.

Серед алгай’д’сісвай раптом зблиснув яскравий спалах, щось там трапилося; вона помітила це краєчком ока, та, коли повернулася туди подивитися, нічого не побачила. І знову трапилося те ж саме, зблиснуло світло на межі поля зору, і знов, розвернувшись, вона не побачила нічого. Надто багато відбувалося такого, чого вона не розуміла.

З підбадьорливими вигуками вона окинула поглядом лаву Мудрих Шайдо. Побачила забруднені обличчя, розпатлане волосся, а у деяких і обпечену шкіру. Багато хто загубив головні шалики, їхнє довге волосся розпатлалося, а спідниці та блузи вкрилися пилом і кіптявою. Не менше дюжини лежали на землі, стогнучи, а ще семеро застигли недвижно, з обличчями, закритими шалями. Але її цікавили ті, що лишалися на ногах. Райель, а ще Аларіс з чорним їжакуватим волоссям, яке рідко побачиш серед аїльців. Сомерін, що мала звичку носити блузу незашнурованою, виставляючи напоказ бюст ще пишніший, ніж мала Севанна, Мейра, чиє довге обличчя наразі було ще похмурішим, ніж зазвичай. Гладуха Тіон, худа Белінде, і Модарра, не нижча за чоловіка.

Якщо це вони утинають щось новеньке, хоч одна з них мала б сказати їй про це. Таємниця смерті Дізейн пов’язала їх із нею; якщо таїна відкриється, це навіть для Мудрої означатиме біль до останнього дня життя, і ще гірше, ганьбу, бо доведеться сплачувати свій ’то. А може, якщо все відкриється, їх просто викинуть голими в пустелю і залишать померти чи вижити, чи бути вбитими, як тварини, тими, хто їх знайде. Втім Севанна підозрювала, що вони не з меншим задоволенням, ніж решта Мудрих, приховували від неї ті речі, про які Мудрі дізнавалися під час свого навчання і під час подорожей до Руйдіана. З цим треба буде щось зробити, але пізніше. Вона не стане виявляти слабкість, розпитуючи, що ж таке вони знають.

Знову розвернувшись обличчям до поля битви, вона побачила, що фортуна, схоже, схиляється на її бік. На півдні вогняні кулі та блискавиці падали так само щільно, але не перед нею, і на захід чи на північ їх теж не було видно. Те, що летіло у бік фургонів, теж частіше не сягало землі, а розчинялося в повітрі, але тиск Айз Седай помітно слабшав. Вони змушені були перейти до оборони. Вона й насправді перемагала!

Саме тоді, коли ця думка обпалила її жаром, Айз Седай затихли. Лише на півночі між алгай’д’сісвай усе ще вибухали вогняні кулі та блискавиці. Севанна відкрила рота, аби прокричати про перемогу, але замовкла, побачивши незрозуміле видовище. Вогняні кулі та блискавки неслися до фургонів, падали вниз та розбивалися об якусь невидиму перешкоду. Дим від охоплених вогнем фургонів почав окреслювати абриси незримого купола з отвором посередині, крізь який дим підіймався вгору і врешті-решт розсіювався.

Севанна розвернулася до шеренги Мудрих з таким обличчям, що дехто відскочив від неї, а, можливо, і від списа в її руці. Вона знала, що має такий вигляд, наче може ним скористатися. Вона й могла.

— Чому ви дозволяєте їм робити це? — гнівно вигукнула вона. — Чому? Ви мали їх блокувати, а не дозволяти їм зводити ще стіни!

Тіон мала такий вигляд, наче її ось-ось знудить, але вона вперлася кулаками у свої просторі стегна і подивилася Севанні просто в очі:

— Це зробили не Айз Седай.

— Не Айз Седай?! — вибухнула люттю Севанна. — Тоді хто? Інші Мудрі? Я ж казала вам: ми маємо їх атакувати!

— Це зробили не жінки, — неживим голосом відказала Райель. — Не жінки, а... — З пополотнілим обличчям, вона важко ковтнула клубок у горлі.

Севанна повільно обернулася подивитися на купол, і тільки тоді згадала, що треба перевести подих. Щось іще здіймалося над отвором, звідки виходив дим. Один із прапорів водоземів. Дим не міг повністю його приховати. Прапор був малиновий і мав на собі зображення диска, білого та чорного, розділеного хвилястою лінією, такого ж, як намальовані на ганчірках, що носили на лобі сісвай’аман. Прапор Ранда аль’Тора. Чи може бути, що йому стало сили звільнитися, подолати всіх Айз Седай та підняти цей прапор? Схоже, так воно й було.

Вогняна буря все ще штурмувала купол, та Севанна почула гомін у себе за спиною. Інші жінки готувалися забратися геть звідси. Не вона. Вона завжди знала, що найпростіший шлях до влади — завоювати чоловіків, які цю владу вже мають, і навіть дитиною була впевнена, що народилася зі зброєю, потрібною, аби їх завоювати. Суладрік, вождь клану Шайдо, запав на неї, коли їй було шістнадцять, а коли він помер, вона обрала того, хто, найімовірніше, мав стати його заступником. Мурадін і Куладін обидва вірили, що мають її прихильність, а коли Мурадін не зміг повернутися з Руйдіана, як і багато інших чоловіків до нього, вона однією усмішкою переконала Куладіна, що саме він полонив її серце. Та влада вождя клану — ніщо проти влади, яку має Кар’а’карн, а та — ніщо порівняно з тією владою, яку вона бачить для себе. Вона затремтіла, наче побачила в шатрі-парильні найвродливішого чоловіка у світі. Коли Ранд аль’Тор належатиме їй, вона завоює увесь світ.

— Тисніть сильніше, — скомандувала вона. — Сильніше! Ми помстимося цим Айз Седай за Дізейн! — А вона отримає Ранда аль’Тора.

Раптом із лав Шайдо, найближчих до фургонів, долинули ревіння та лемент. Севанну охопила лють, бо вона не бачила, що відбувається. Знову і знову вона горлала на Мудрих, вимагаючи від них тиснути сильніше, але, хай як, шквал вогню та блискавок, що розбивався об купол, помітно ущухав. А тоді вона помітила й щось інше.

Поряд з фургонами постаті, убрані в кадін’сори, а також земля під ними злетіли у повітря з громовим гуркотом, і не в одному якомусь місці, а скрізь, по всіх передніх лавах. Земля вибухала, вивергалася фонтаном знову і знову, кожного разу трохи далі від оточених фургонів. Суцільне кільце з землі, чоловіків та Дів, що злітали у повітря — хто б сумнівався, що Діви були попереду. Вибухи, нові й нові, зона вибухів усе розширювалася, і раптом алгай’д’сісвай побігли повз неї, розштовхуючи Мудрих, втікаючи.

Севанна лупила їх списом по головах та плечах, не зважаючи на те, що вістря списа поступово червоніло.

— Зупиніться та бийтеся! Зупиніться заради честі Шайдо! — Вони бігли повз, не звертаючи на неї жодної уваги. — Невже ви не знаєте, що таке честь? Зупиніться та бийтеся! — Вона вдарила вістрям у спину Діву-втікачку, але решта бігла просто по Діві, що впала. Вона зрозуміла, що не бачить уже й багатьох Мудрих, а інші збирають поранених. Райель теж розвернулася бігти, а Севанна вхопила жінку, вищу за себе, за руку, погрожуючи списом. Байдуже, що Райель може направляти. — Ми мусимо битися. Ми все ще можемо його отримати!

Обличчя Райель спотворив жах.

— Якщо ми залишимось, то помремо! Або нас посадять на ланцюги біля шатра Ранда аль’Тора! Залишайся і помри, якщо хочеш, Севанно. Я не Кам’яний Пес! — Ривком звільнивши руку, вона помчала на схід.

Севанна стояла недвижно ще якусь мить, не помічаючи, що чоловіки та Діви, панічно втікаючи, штовхають її. Тоді вона відкинула спис і схопилася за мішечок у себе на поясі, де зберігався невеличкий кубик, вкритий муаровим різьбленням. Добре, що вона не поквапилася його викинути. Вона має запасну тятиву для свого лука. Підібравши спідниці, оголивши ноги, вона приєдналася до панічної втечі, та якщо всі втікали нажахано, то в її голові, поки вона бігла, вирували нові плани. Вона ще змусить Ранда аль’Тора впасти перед нею на коліна, і Айз Седай також.

Альвіарін нарешті залишила апартаменти Елайди, зовні холоднокровна та незворушна, як і завжди. Всередині вона ж почувалася, наче викручена ганчірка. Зуміла ступати твердо, спускаючись довгими гвинтовими сходами, мармуровими аж до самісінького вершечка Вежі. Ліврейні служники та служниці, кваплячись у своїх справах, вклонялися та присідали в реверансі, коли бачили перед собою Хранительку, спокійну, як і годиться Айз Седай. Коли спустилася нижче, почали зустрічатися сестри, часто в шалях із торочками кольору відповідної Аджі, наче підкреслюючи своїм формальним одягом, що вони й насправді повноправні сестри. Дивилися на неї, хто тривожно, хто ні. Лише одна сестра не звернула на Альвіарін уваги, Денелл, мрійлива Коричнева сестра. Вона брала участь в поваленні Суан Санче та піднесенні Елайди, але, постійно заглиблена у власні думки, відлюдкувата, без жодної подруги навіть серед власної Аджі, вона, здавалося, й не помічала, що її відсунуто вбік. Інші ж відчували це навіть дуже гостро. Беріша, сухорлява Сіра з важким поглядом, та Кера, світловолоса та блакитноока, що є рідкістю серед тіренок, зарозуміла, що серед Зелених не є рідкістю, ледь присіли у реверансі. Норін смикнулася зробити реверанс, але не зробила; ця оката жінка, майже така ж анемічна, як Денелл, ображалася на Альвіарін, вважаючи, що якщо Хранительку обрали з Білих, нею мала стати вона, Норін Доварна.

Правила не вимагали від сестер присідати перед Хранителькою в реверансі, та вони, без сумніву, вважали, що вона може заступитися за них перед Елайдою в разі потреби. Інші просто запитували себе, які ж вказівки та отримала сьогодні, і кому зі сестер сьогодні перепаде від Амерлін на горіхи. Тепер навіть Червоні не підіймалися на п’ять поверхів до нових апартаментів Елайди без виклику, і багато хто ховався в прямому сенсі слова, коли Елайда з’являлася внизу. Навіть повітря у Вежі здавалося розпеченим, насиченим страхом, і страх цей не був пов’язаний із бунтарками чи чоловіками, здатними направляти.

Кілька сестер намагалися заговорити до Альвіарін, але та проминала їх, відкинувши ввічливість, наче не помічаючи, як спалахували їхні очі тривогою через те, що вона навіть не зупинилася біля них. Елайда, і тільки Елайда була у неї в голові, так само як і у них. Непроста жінка ця Елайда. При першому погляді на неї вона видавалася красунею, сповненою стриманої гідності, при другому — жінкою, зробленою з криці, невблаганною, наче вихоплений з піхов клинок. Вона придушувала опір там, де інші переконували, залякувала там, де інші вдавалися до дипломатії чи Гри Домів. Всі, хто її знали, відзначали її розум, але тільки з часом ставало помітно, що попри гострий розум, вона бачила лише те, що хотіла бачити, і намагалася видати за правду те, що сама хотіла вважати правдою. Дві її риси насправді лякали: певною мірою те, що вона часто досягала успіху, а найбільше — її Талант Пророкування.

Про цей Талант, ексцентричний, нечастий, неважко було забути; між Пророцтвами минало стільки часу, що сама непередбачуваність Пророцтва в мить провіщання вражала, наче удар блискавки. Ніхто ж бо не міг сказати, коли буде виголошене Пророцтво, навіть сама Елайда, і ніхто не знав, що воно відкриє. І наразі Альвіарін майже фізично відчувала примарну присутність Елайди, відчувала, що та знаходиться у неї за спиною, спостерігає за нею.

Можливо, її все ж таки доведеться вбити. У такому разі Елайда не стане першою людиною, яку Альвіарін таємно усуне. Проте вона вагалася піти на такий крок без наказу чи принаймні дозволу.

Альвіарін відчула полегшення, опинившись у власних кімнатах, так, ніби тінь Елайди не зможе переступити поріг. Безглузда думка. Якщо Елайда запідозрить правду, вона й за тисячу ліг дотягнеться до горла Альвіарін. Елайда, звісно, чекає, що вона вже працює, власноруч готуючи листи з наказами Амерлін, аби та поставила на них підпис та печатку. Але треба ще вирішити, які з цих наказів мають бути виконані. І це вирішувати, звісно, не Елайді. І не їй, не Альвіарін.

Кімнати Альвіарін були меншими за апартаменти Елайди, але стелі тут були вищі, а балкон дивився на велику площу перед Вежею з висоти сотні футів. Інколи вона виходила на балкон і дивилася собі під ноги, на Тар Валон, на найвеличніше місто у світі, на тисячі людей, що здавалися меншими ніж піщинки на кам’яній дошці. Меблі в кімнаті були доманські, з блідої смугастої деревини, інкрустованої перламутром та бурштином, підлогу встеляли яскраві килими з орнаментом з квітів та завитків, на стінах красувалися ще яскравіші гобелени з зображенням лісу, квітів та оленів, що паслися. Все це належало попередній хазяйці цих кімнат, і вона залишила все, як було, не лише тому, що не хотіла витрачати час, підбираючи нове умеблювання — це було пояснення про людське око. Насправді вона залишила їх, щоб нагадувати собі про ціну поразки. Леане Шаріф заплуталася в інтригах і програла, а тепер, навіки відлучена від Єдиної Сили, стала безпорадною біженкою, що залежить від милостині, приреченою на жалюгідне життя, доки вона сама його не обірве чи просто не відвернеться обличчям до стіни та й помре. Альвіарін чула про кількох упокорених жінок, яким нібито вдалося вижити, але вона не схильна була вірити в ці казочки, доки не побачить таких жінок на власні очі. Хоч і не мала жодного бажання їх бачити.

Крізь шибки лилося ясне денне світло, та не встигла вона ще перетнути вітальню наполовину, як світло раптом померхло, наче настав вечоровий сутінок. Померк не здивував Альвіарін. Вона обернулася й негайно впала на коліна.

— Велика Пані, я живу, аби служити. — Висока жінка, створена з темних тіней та срібного світла, стояла перед нею. Месана.

— Розкажи мені, що сталося, дитино. — В голосі її лунав кришталевий передзвін.

Не підводячись з колін, Альвіарін переказала кожне слово, сказане Елайдою, хоч і не розуміла, навіщо це потрібно. Спершу вона пропускала неважливі фрагменти, та Месана кожного разу про це дізнавалася і вимагала її повторити кожне слово, кожний жест і кожен вираз обличчя. Очевидно, вона підслуховувала ці бесіди. Альвіарін намагалася зрозуміти, який у цьому сенс, та їй це не вдалося. Але в певних речах сенс вона бачила.

Вона зустрічалася й з іншими Обраними, яких нерозумні називали Відступниками. До Вежі заходила Ленфір, і Ґрендал. Деспотичні завдяки могутності та знанням, вони ясно давали зрозуміти, що Альвіарін стоїть безмірно нижче за них, наче посудомийка чи дівчинка на побігеньках, що має стрибати від щастя, якщо їй кинуть добре слово. Бе’лал одного разу вночі вихопив Альвіарін з Вежі, коли вона спала; вона й досі не знає, куди він її переніс. Вона прокинулася у власному ліжку, і це нажахало її навіть більше за перебування в присутності чоловіка, здатного направляти. Для нього вона була навіть не черв’яком, навіть не живою істотою, а просто пішаком у грі, який має пересуватися за його командою. Але спочатку був Ішамаель, інших вона побачила за багато років після нього; він виокремив її з усіх Чорних сестер та поставив на чолі Чорної Аджі.

І перед усіма вона колінкувала, казала, що живе, аби служити, підкорялася їхнім наказам, хай які це були накази. Адже вони стояли лише на один щабель нижче за Великого володаря Темряви, і, якщо вона хотіла отримати винагороду за своє служіння, безсмертя, яке вони, схоже, вже мали, мусила підкорятися беззаперечно. Вона ставала на коліна перед кожним, але лише Месана з’являлася перед нею в нелюдському обличчі. Ця мантія з тіней та світла мала бути сплетена з застосуванням Єдиної Сили, але Альвіарін не могла розгледіти жодного плетіння. Вона відчувала могутність Ленфір та Ґрендал, першої ж миті знала, наскільки більшу Силу вони можуть направляти, але в Месані вона не відчувала... нічого. Так, наче ця жінка взагалі не могла направляти.

Логіка цього була зрозуміла й приголомшлива. Месана ховала своє обличчя, аби її не впізнали. Вона мала мешкати тут, у Вежі. З першого погляду це здавалося неможливим, але іншого пояснення просто не могло бути. А якщо так, вона мала бути однією з сестер; вона точно не могла бути кимось з обслуги, не могла виконувати важку й брудну фізичну працю. Але хто? Дуже багато жінок з’явилися у Вежі раніше за Елайду, дуже багато з них не мали близьких подруг, чи взагалі ні з ким не спілкувалися. Месана мала бути однією з них. Альвіарін дуже хотіла дізнатися, хто ж вона така. Навіть якщо вона не зможе це використати, знання завжди дає силу.

— Отже, наша Елайда проголосила Пророцтво, — продзвенів голос Месани, і Альвіарін, здригнувшись, усвідомила, що закінчила свою розповідь. Коліна їй боліли, та вона знала, що не варто підводитися без дозволу. Палець, виліплений з тіні, задумливо постукав по срібних вустах. Чи бачила вона такий жест у когось із сестер? — Дивно, що вона водночас така зрозуміла й така загадкова. Цей Талант і завжди зустрічається нечасто, і ті, хто робили Пророцтва, висловлювались так туманно, що їх могли зрозуміти хіба поети. Доки не було надто пізно. А тоді все ставало ясно. — Альвіарін зберігала мовчання. Ніхто з Обраних ніколи не обговорював з нею нічого, вони лише віддавали накази або чогось вимагали. — Цікаві передбачення! Бунтівниці луснуть... наче гнилі дині?.. Так було сказано в Пророцтві?

— Я не впевнена, Велика Пані, — мовила Альвіаріан, пригадуючи, коли Елайда це сказала, та Месана лише стенула плечима.

— Чи в Пророцтві вона так сказала, чи раніше, в будь-якому разі цим можна скористатися.

— Вона небезпечна, Велика Пані. Завдяки своєму Таланту, вона може викрити те, що має бути приховано.

Відповіддю їй був кришталевий сміх.

— Наприклад? Викрити тебе? Твоїх Чорних сестер? Чи, може, ти мене хочеш вберегти? Інколи ти буваєш доброю дівчинкою, дитино. — У сріблястому голосі лунала насмішка. Альвіарін відчула, як палає її обличчя, і лише сподівалася, що Месана зрозуміє це як ознаку сорому, а не люті. — Ти пропонуєш прибрати нашу Елайду, дитино? Я гадаю, ще не час. Вона все ще може бути корисною. Принаймні доти, доки молодий аль’Тор прибуде до нас, а можливо, й після цього. Запиши її накази і подбай, щоб їх було виконано. Інколи кумедно спостерігати, як вона грає в свої дрібні ігри. Часом ви, діти, відповідаєте своїм Аджам. Чи вдасться їй викрасти короля Ілліану та королеву Салдеї? Ви, Айз Седай, і раніше так вчиняли, але не упродовж останніх... скількох?.. двох тисяч років? Кого вона спробує посадити на трон у Кайрені? Чи пропозиція стати королем у Тірі переважить антипатію, яку високий лорд Дарлін відчуває до Айз Седай? Чи наша Елайда захлинеться власними невдачами ще раніше? Шкода, що вона не погоджується зібрати більше військо. Я гадала, що її амбіції змусять її вхопитися за таку ідею.

Бесіда добігала кінця. Вона й завжди тривала стільки часу, скільки треба для того, щоб Альвіарін доповіла й отримала нові накази. Та вона хотіла поставити ще одне запитання:

— Чорна Вежа, Велика Пані. — Альвіарін провела язиком по пересохлих вустах. Вона багато про що дізналася, відколи Ішамаель уперше вийшов на неї, дізналася, що Обрані не є ані всемогутніми, ані всезнавцями. Її призначили головною, бо Ішамаель у гніві вбив її попередницю, дізнавшись про інтриги Джарни Маларі, але гнів його тривав ще два роки аж до смерті ще однієї Амерлін. Її завжди цікавило, чи Елайда причетна до смерті тієї Амерлін, Ширін Вайю; адже Чорна Аджа точно не мала до цього жодного стосунку. Джарна вичавила Тамру Оспенію, яка була Амерлін до Ширін, наче виноградне гроно, але, як виявилося, соку отримала небагато, імітувавши її смерть під час сну. Та Альвіарін і ще дванадцятьом сестрам з Великої Ради довелося багато вистраждати, перш ніж вони змогли переконати Ішамаеля, що не вплутані в це. Обрані не були всемогутніми, і всього вони не знали, та інколи вони знали те, чого не знав більш ніхто. Проте ставити питання було небезпечно. Найнебезпечніше було питати: «Чому?»; Обраним не подобалося, коли їх питали: «Чому?». — Чи безпечно буде послати п’ятдесят сестер, аби впоратися з Чорною Вежею, Велика Пані?

Мовчки дивилися на неї очі, що світилися, наче два місяці вповні, і за спиною Альвіарін сипонуло морозом. Спогад про те, що сталося з Джарною, блиснув їй у голові. Джарна була Сірою, і, як всі Сірі, ніколи не виказувала цікавості до тер’анґріалів, призначення яких було невідомо, доки одного дня незрозумілим чином не потрапила в пастку одного з них, якого не торкалися сторіччями. Як його запустити, залишається таємницею і досі. Десять днів ніхто не міг до неї дістатися, чути було лише її відчайдушне волання. У Вежі Джарну вважали зразком моральних чеснот, і коли відбувався похорон того, що залишилося від неї, на ньому були присутні всі сестри і всі, хто встиг прибути до міста.

— Ти дуже допитлива, дитино, — нарешті промовила Месана. — Ця риса може виявитися корисною, якщо буде скерована туди, куди потрібно. Якщо ж вона буде спрямована не туди... — Загроза зависла в повітрі, наче мерехтливий кинджал.

— Я спрямую її туди, куди ви накажете, Велика Пані, — хрипко видихнула Альвіарін. В роті було сухо, наче вона піску наїлася. — Тільки туди, куди накажете. — Але вона хоч як, а подбає про те, щоб з Тувейн не вирушили Чорні сестри. Месана поворухнулася, нависаючи над Хранителькою так, що тій довелося витягувати шию, аби дивитися вгору, в це обличчя зі світла та тіні. Раптом вона запитала себе, чи не читає Обрана її думки. — Якщо ти служиш мені, дитино, то маєш служити і коритися мені. Не Семіраґ чи Демандреду. Не Ґрендал чи комусь іншому. Тільки мені. А ще, звичайно, Великому володарю, але після нього в першу чергу мені.

— Я живу, аби служити вам, Велика Пані. — Слова пролунали хрипко, наче каркання, але вона примудрилася їх підкреслити.

Срібні очі незмигно затрималися на ній на довгу, довгу мить. Тоді Месана промовила:

— Добре. Тоді я навчатиму. Тільки запам’ятай: учень — не вчитель. Я вирішую, кого й чому вчити, і я вирішую, коли учень може скористатися здобутими знаннями. Якщо я дізнаюся, що ти скористалася хоча б піщинкою, хоча б волосинкою цих знань без мого керівництва, я тебе знищу.

Альвіарін, як могла, зволожила губи. В голосі-передзвоні не було гніву, лише невідворотність.

— Я живу, аби служити вам, Велика Пані. Я живу, аби коритися вам, Велика Пані. — Вона щойно дізналася про Обрану таке, чому ледь могла повірити. А знання — це сила.

— Ти маєш певні здібності, дитино. Невеликі, але достатні.

Плетиво взялося немов нізвідки.

— Це, — продзвенів голос Месани, — називається прохід.

Педрон Найол невдоволено крякнув, коли Морґейз поставила білий камінець на дошку, переможно посміхнувшись. Менш майстерні гравці могли б виставити ще зо дві дюжини камінців кожний, та він уже й наразі бачив неминучий розвиток партії, так само як і вона. Спершу золотокоса жінка, що сиділа за низеньким столиком навпроти нього, піддавалася, принаймні грала не в повну силу, так, щоб гра мала сенс для супротивника, але незабаром утямила, що таким чином йде до швидкої поразки. Не кажучи вже про те, що він був достатньо розумний, аби розпізнати її хитрощі, і не став би з ними миритися. Тепер вона грала, докладаючи все своє вміння, і примудрялася виграти майже половину партій. Він не програв так багато партій нікому протягом дуже довгого часу.

— Перемога за вами, — мовив він, і королева Андору кивнула, погоджуючись. Що ж, вона знову буде королевою; він про це подбає. Затягнута в зелений шовк, з високим коміром, аж підборіддя ховалося у хвилях білого мережива, вона мала вигляд королеви з маківки до п’ят, хоч її гладенькі щоки й блищали від поту. Не вірилося, що вона може мати таку велику доньку, як Елейн, а тим більш такого дорослого сина, як Ґавін.

— Ви не зрозуміли, що я помітила пастку, яку ви приготували для мене, поклавши тридцять перший камінь. А ще, лорде Найоле, ви попалися на гачок, повважавши мій оманливий хід сорок третім каменем за справжній напад. — Блакитні очі Морґейз сяяли збуджено. Вона любила перемагати. Вона любила грати й вигравати.

Звісно, все це мало заколисати його, ця гра в камінці, ця ґречність. Морґейз усвідомлювала, що є бранкою у Фортеці Світла, хіба що їй прямо про це не казали, хай навіть і бранкою, що потопала у розкошах. І полон її був таємницею. Педрон Найол дозволив звісткам про її перебування тут вільно циркулювати, але сам не робив жодних заяв стосовно цього. Андор надто вперто чинив спротив Дітям Світла. Тож він не мав наміру нічого повідомляти, перш ніж його легіони вторгнуться в Андор, маючи її головною фігурою. Без сумніву, Морґейз це теж розуміла. Скоріш за все, вона розуміла і те, що він бачить її спроби пом’якшити його позицію. Договір, який вона підписала, давав Дітям такі права, яких вони досі не мали ніде, опріч Амадиції, і він підозрював, що вона вже має план, як пом’якшити тиск його руки на її землі, як узагалі відкинути його руку, щойно зможе це зробити. Вона підписала договір лише тому, що він загнав її у глухий кут, та й, загнана в кут, вона боролася так само майстерно, як маневрувала на дошці для гри в камінці. Для такої красуні вона була надзвичайно твердою жінкою. Так, вона була твердою, та й по всьому. Вона дозволяла собі віддатися чистому задоволенню від гри, та він не міг поставити це їй у провину, бо й для нього у цій грі була купа приємних моментів.

Якби він був хоча б на двадцять років молодшим, можливо, спробував би розпочати з нею геть іншу гру. Але за плечима у нього були довгі роки вдовування, до того ж лорд-капітан командувач не має часу залицятися до жінок, не має часу на будь-що, крім того, щоб бути лордом-капітаном командувачем. Якби він був хоча б на двадцять років молодшим... ну, добре, на двадцять п’ять.... вона б не пішла в науку до цих тарвалонських відьом. У її присутності йому було неважко про це забувати. Біла Вежа — це справжня клоака гріха та Тіні, і це не могло не залишити на ній глибокого сліду. Радам Асунава, Верховний Інквізитор, піддав би її допиту через її перебування місяцями у Білій Вежі і без зволікань відправив би на шибеницю, якби Найол це дозволив. Він зітхнув із жалем.

Морґейз і надалі переможно усміхалася, та великі очі уважно вивчали його обличчя, з проникливістю, яку вона не могла приховати. Він наповнив вином її та свій келихи зі срібної карафки, що стояла в чаші з прохолодною водою — нещодавно вона була заповнена льодом.

— Мілорде Найоле... — Точно відмірена нерішучість, вузька рука ворухнулася в його напрямку, тон підкреслено шанобливий. А колись вона називала його просто Найолом, вкладаючи в це звернення більше зневаги, ніж вона відважила б п’яному конюхові. Якби він не бачив її наскрізь, то повірив би в цю нерішучість. — Мілорде Найоле, я впевнена, що ви могли б викликати Ґалада до Амадору, щоб я могла з ним побачитися. Хоча б на один день.

— Мені дуже шкода, — відказав він рівним тоном, — але обов’язок Ґалада утримує його на півночі. Ви маєте пишатися: він — один з найкращих молодих офіцерів серед Дітей Світла. — Її пасинок був важелем впливу на неї в разі потреби, і поки цей важіль краще діяв на відстані. Юнак і направду був гарним офіцером, можливо, кращим з усіх, що приєдналися до Дітей за Найола, і він не бачив потреби випробовувати його вірність присязі, дозволивши йому дізнатися, що його мати перебуває тут і вважається «гостею» лише заради ввічливості.

Вона виказала своє розчарування хіба тим, що трохи стиснула вуста, і то на мить. Жінка не вперше зверталася до нього з цим проханням, і не востаннє. Морґейз Траканд ніколи не здавалася і не визнавала своєї поразки.

— Як скажете, мілорде Найоле, — відказала вона, так смиренно, що він ледь не вдавився вином. Покірність була новою тактикою, і давалася вона їй через силу. — Річ у тому, що материнське...

— Мілорде капітане-командоре? — пролунав від дверей глибокий і розкотистий голос. — Я з важливими новинами, які, боюся, не можуть чекати, мілорде. — Там височів Абдель Омерна, високий, в білому та золотому плащі лорда-капітана Дітей Світла. Самовпевнене обличчя обрамляла шапка волосся з сивими пасмами на скронях, а темні, глибоко посаджені очі дивилися уважно. З голови до п’ят він був командиром і людиною, що не знає страху. А ще дурнем, хоч це й не впадало в очі з першого погляду.

Морґейз, побачивши Омерну, напружилася, хоч мало хто з чоловіків міг би це помітити. Вона була впевнена, що він є головним шпигуном Дітей Світла, та так само вважали й усі інші, вважали і боялися цю людину майже так само, як Асунаву. А може, й більше. Та навіть сам Омерна не знав, що був лише підставою, і роль його полягала в тому, аби відводити очі від справжнього головного шпигуна, ім’я якого знав лише Найол власною персоною. Та, живець він був чи не живець, інколи крізь його руки проходило щось корисне. А інколи й щось жахливе. Найол не сумнівався, з якою новиною міг прибігти цей чоловік. Ніщо інше, ну, хіба крім звістки, що Ранд аль’Тор стоїть біля воріт, не могло змусити його увірватися сюди таким чином. Але він сподівався, що, милістю Світла, все це виявиться маячнею божевільного торговця килимами.

— Боюся, сьогодні вранці нам не вдасться продовжити нашу гру, — звернувся Найол до Морґейз, підводячись. Вона теж підвелася, і він легенько їй вклонився, і вона теж відповіла йому кивком голови.

— Тоді, можливо, ввечері? — У її голосі й надалі лунали смиренні нотки. — Тобто, якщо ви не відмовитесь повечеряти зі мною.

Певна річ, Найол прийняв її запрошення. Не знав, на що вона розраховує із цією своєю новою тактикою, та був упевнений, що не розраховує на простака, і йому цікаво було в цьому розібратися. Ця жінка сповнена сюрпризів. Як шкода, що вона заплямована спілкуванням з тими відьмами.

Омерна пройшов до того місця, де на підлозі сяяло золоте сонце, затерте упродовж століть підошвами та колінами. Це загалом була дуже проста кімната — тільки цей сонячний диск посеред підлоги та ще трофейні знамена, що висіли на всіх стінах, високо, аж під стелею, обтріпані та вицвілі від часу. Морґейз обминула Омерну, наче порожнє місце, мало не зачепивши спідницею, і, коли за нею зачинилися двері, він промовив:

— Я ще не знайшов Елейн чи Ґавіна, мілорде.

— Оце і є твоя надважлива новина? — роздратовано поцікавився Найол. Бальвер повідомляв, що донька Морґейз знаходиться в Абу Дарі і, як і раніше, по самісінькі вуха зав’язла між тими відьмами, як у багні; він уже віддав накази щодо неї Джайкіму Керридину. Її другий син також і досі лигався з відьмами, здається, у Тар Валоні, де навіть у Бальвера було небагато вух та очей. Найол відсьорбнув холодного вина; ковток був довгий. Останнім часом відчував свої кістки старими, ламкими, промерзлими, але ця спека, породжена Тінню, вкривала шкіру потом і сушила у роті.

Омерна сіпнувся:

— Що?.. Ні, мілорде. — Він попорпався в кишені білого плаща й видобув звідти крихітний кістяний циліндр, уздовж якого бігли три червоні смужки. — Ви наказували принести це негайно, щойно голуб прилетить до... — Він замовк, коли Найол вихопив циліндрик у нього з рук.

Це було те, на що він чекав, причина того, що легіон ще не вирушив до Андору з Морґейз в перших лавах, якщо не на чолі. Якщо все це виявиться не вигадкою Варадіна, не маренням людини, що втратила розум, спостерігаючи за тим, як Тарабон сповзає до анархії, Андору доведеться почекати. Андору, а може, й не тільки Андору.

— Я... я отримав підтвердження, що Біла Вежа дійсно розкололася, — знову заговорив Омерна. Тар Валон захопила... захопила Чорна Аджа. — Не дивно, що він був збентежений і ніс єресь. Жодної Чорної Аджі не існувало; усі відьми були Друзями Морока.

Найол, не слухаючи Омерну, зламав нігтем великого пальця воскову печатку на трубці. Він сам пустив ці чутки через Бальвера, і ось тепер вони до нього поверталися. Омерна ж вірив у кожну маячню, що влітала йому до вух, а його вуха ловили все поспіль.

— А ще повідомляють, що відьми ведуть перемовини з Лжедраконом аль’Тором, мілорде.

Ще б пак вони не вели! Він їхній ставленик, їхня лялька. Найол, не відповідаючи на дурну балаканину, відійшов до столика для гри в камінці і, стоячи біля нього, витяг із рурки тоненький сувійчик паперу. Мало хто знав навіть про те, що такі повідомлення існують, а про їхній зміст не відав ніхто. Руки йому тремтіли, коли він розгорнув тоненьку стрічку паперу, а вони не тремтіли, відколи він хлопчаком готувався до своєї першої битви. І було це більш ніж сімдесят років тому. Тепер ці руки перетворилися на самі лише кістки та жили, але сили в нього вистачить на те, що він має зробити.

Лист був не від Варадіна, а від Файзара, якого він послав до Тарабону з іншим завданням. Найол читав, відчуваючи, як у животі скручується клубок. Текст було написано звичайною мовою, не таємним шифром, як у Варадіна. Донесення Варадіна й раніше свідчили, що той перебуває на межі безуму, якщо ще її не перетнув, але в листі Файзара підтверджувалося найгірше з того, про що писав Варадін, і містилася нова жахлива інформація. Багато нової інформації. Аль’Тор — це скажена тварина, руйнівник, якого треба зупинити, але наразі з’явився ще один божевільний звір, такий, що може виявитися небезпечнішим за тарвалонських відьом із їхнім ручним Лжедраконом. Але як, заради Світла, йому впоратися з обома?

— Схоже... схоже, що королева Тенобія залишила Салдею, мілорде. І ці... Ті, що присягнули на вірність Дракону... палять та вбивають скрізь по Алтарі та М’юранді. Я чув, що Ріг Валіра знайшли у Кандорі.

Усе ще занурений у зміст жахливих новин, про які щойно дізнався, Найол підвів очі й побачив Омерну біля себе; той облизував губи й витирав піт із лоба тильним боком долоні. Без сумніву, хотів краєм ока зазирнути до паперів. Добре, однаково скоро про це дізнаються всі.

— Схоже, одна з твоїх найхимерніших фантазій виявилася не такою вже й химерною, — зронив Найол, і цієї миті відчув, як ніж встромився йому між ребра.

Він завмер від шоку, і Омерна встиг витягти кинджал та всадити його ще раз. Найол був не першим лордом-капітаном командувачем, кому довелося вмерти таким чином, але він ніколи не думав, що це буде Омерна. Хотів було боротися зі своїм убивцею, але руки його стали безсилими. Він повис на Омерні, і той мусив його тримати. Вони дивилися в очі один одному.

Омерна побагровів; здавалося, він ось-ось заплаче.

— Це треба було зробити. Треба. Ви дозволили цим відьмам безпечно сидіти в Салідарі, і... — Наче зрозумівши раптом, що він підтримує людину, яку вбиває, він відштовхнув Найола від себе.

Тепер уже не тільки руки, а й ноги Найола втратили силу. Він важко повалився на гральний столик, перекинувши його. Чорні та білі камінці розкотилися навколо відполірованою дерев’яною підлогою; срібна карафка вдарилася об підлогу й відскочила, вихлюпнувши вино. Холод, що сидів у кістках, пішов розтікатися усім тілом.

Він не був упевнений, чи час сповільнився для нього, чи все й насправді відбувалося так швидко. Глухо затупотіли чоботи, він важко підвів голову і побачив, як Омерна, роззявивши рота, вибалушивши очі, задкує від Еймона Валди. Еймон мав на собі точнісінько такий однострій лорда-капітана, як і Омерна, білий з золотом плащ, білий одяг під латами, але Валда був не такий високий, мав не такий командний вигляд, та його смагляве обличчя було таким само суворим, як завжди, а в руках він стискав меч із тавром чаплі, яке він цінував так високо.

— Зрада! — заревів Валда та встромив меча в груди Омерни.

Найол розреготався б, якби міг; дихати стало важко, він чув, як булькотить кров, що підіймається горлом. Йому ніколи не подобався Валда — насправді, він зневажав цього чоловіка — але хтось мав дізнатися. Він скосив очі, зупинивши погляд на стрічці паперу, якe отримав з Танчіко; донесення валялося на підлозі, біля його руки. Воно могло загубитися, але не в тому разі, якщо його стискатиме рука мерця. А це донесення мало бути прочитане. Рука його поповзла до паперової стрічки, жахливо повільно, торкнувшись її, але відштовхнувши папірець натомість його схопити. Все розпливалося у нього перед очима. Він намагався змусити очі бачити. Він мав це зробити.

...Туман густішав. Частиною свідомості він спробував позбутися цієї думки: нема тут жодного туману. Але туман густішав, і в ньому причаївся ворог, невидимий, прихований, такий само небезпечний, як аль’Тор, чи ще небезпечніший. Повідомлення. Що? Яке повідомлення? Час сідати на коня, витягати меч з піхов, час іти в останню атаку. Хай допоможе йому Світло, він іде вперед, аби перемогти або померти. Він захрипів.

Валда витер лезо об плащ Омерни та раптом помітив, що старий вовцюра ще дихає, хрипко, захлинаючись. Скривившись, він нахилився покласти цьому край, і тут кістлява рука з довгими пальцями лягла йому на плече.

— То тепер ти станеш лордом-капітаном командувачем, мій сину? — виснажене обличчя Асунави було обличчям мученика, та темні очі горіли таким запалом, який міг налякати навіть того, хто не знав, ким він був. — Цілком можеш стати, якщо я засвідчу, що ти заколов убивцю Педрона Найола. Але не в тому разі, якщо мені доведеться доповісти, що ти заразом перерізав горлянку і Найолу.

Валда випростався, вищиривши зуби на кшталт усмішки. Асунава був відданий істині, хоч і дивним чином: міг зав’язати ту істину вузлом чи підвісити її та здирати з неї шкіру під її лемент; але, наскільки Валді було відомо, Асунава фактично ніколи не брехав. Валда придивився до того, як скляніють очі Найола, як розливається під ним калюжа крові, і це його задовольнило. Старий помирав.

— Можу, Асунаво?

Верховний Інквізитор відступив на крок, підібрав поли білосніжного плаща, не бажаючи заплямувати його кров’ю Найола. Очі його спалахнули ще лютіше. Навіть лорду-капітану не дозволялося розмовляти з ним запанібрата.

— Я сказав, можеш, мій сину. Ти виявив дивне небажання передати відьму Морґейз Руці Світла. Якщо ти не пообіцяєш...

— Морґейз ще потрібна. — Валда відчув неабияке задоволення, перервавши Асунаву. Не любив Випитувачів, Руку Світла, як вони себе йменували. Кому можуть подобатися люди, котрі бачили ворогів лише роззброєними та в ланцюгах? Трималися осторонь Дітей, окремим загоном. На плащі Асунави красувалася лише багряна ґирлиґа Випитувачів, а не золоте східне сонце Дітей, що прикрашало його власний плащ. І що ще гірше, вони вважали, що їхня воловодня з дибою та розпеченим залізом і була головним завданням Дітей. — Завдяки Морґейз Андор буде наш, тому ви не можете її отримати раніше, ніж ми його захопимо. А ми не можемо туди увійти, доки не придавимо банди того Пророка. — З Пророком треба було розібратися перш за все, бо він проповідував про прихід Відродженого Дракона, а його прибічники спалювали села, що не надто поспішали увірувати в аль’Тора. Груди Найола вже майже не здіймалися. — Якщо тільки ви не хочете виміняти Андор на Амадицію, а не отримати обидві країни? Я збираюся повісити аль’Тора і стерти Білу Вежу на порох, Асунаво, і я не підтримаю вас у намаганні все зруйнувати.

Він не збив Асунаву з пантелику; боягузом той не був. Чого б мав боятися тут, у Фортеці, де перебували сотні Випитувачів, а більшість Дітей боялися слово мовити їм поперек? Він не звертав уваги на меч у руках Валди, обличчя мученика набуло сумного виразу. Здавалося, що його обличчям стікає не піт, а розпачливі сльози.

— У такому разі, оскільки лорд-капітан Кенвіл вважає необхідним підкорятися закону, боюся, що...

— Боюся, Кенвіл поділяє мою думку, Асунаво. — Він і поділяв її, від самісінького світанку, коли довідався, що Валда привів із собою до Фортеці половину свого легіону. Дурним Кенвіл не був. — Питання не в тому, чи стану я лордом-капітаном командувачем ще до заходу сонця, а в тому, хто очолюватиме Руку Світла в її намаганні дізнатися істину?

Асунава не був боягузом, і дурним він був не більше за Кенвіла. Він і оком не змигнув, не поцікавився, яким чином Валда збирається все це влаштувати.

— Розумію, — відказав він після недовгого мовчання, і додав спокійно: — То ти й далі цілковито нехтуватимеш законом, мій сину?

Валда ледь стримав сміх.

— Ви можете поговорити з Морґейз, але не допитувати. Зможете допитати її, коли більше не буде мені потрібна. — Та на це піде певний час; упродовж одного дня не знайти їй заміну на Левиному троні, не знайти когось, хто так само правильно ставився б до Дітей, як король Амадиції Айлрон.

Можливо, Асунава все це розумів, а можливо, і ні. Він відкрив рота відповісти, і тут на порозі хтось голосно охнув. Там, зіщулившись, стояв секретар Найола, з обличчям як куряча гузка, з ротом-щілиною, і його вузенькі очиці намагалися дивитися абикуди, лише не на розпростерті на підлозі тіла.

— Сумний день, майстре Бальвере, — урочисто промовив Асунава, голосом твердим і скорботним. — Зрадник Омерна вбив нашого лорда-капітана командувача Педрона Найола, хай осяє Світло його душу. — Він не покривив душею з цим правдивим ствердженням: груди Найола більше не підіймалися, і вбивство його й насправді було зрадою. — Лорд-капітан Валда опинився тут надто пізно, аби його врятувати, проте він до кінця відплатив Омерні за його гріх. — Бальвер здригнувся, нервово потираючи руки.

Цей схожий на горобця чоловічок дратував Валду до сверблячки.

— Якщо ви вже тут, Бальвере, зробіть щось корисне. — Він терпіти не міг нікчемних людей, а цей писака був утіленням нікчемності. — Повідомте про те, що сталося, всіх лордів-капітанів у Цитаделі. Скажіть, що лорда-капітана командувача вбито, і я оголошую збір Ради Помазаників. — Перше, що він зробить, коли стане лордом-капітаном командувачем, — це викине цього засушеного нікчему з Фортеці, таким копняком, що той бігтиме та підскакуватиме, і призначить секретаря, який не буде весь час сіпатися. — Діяв Омерна за вказівкою відьом, а чи Пророка, я хочу помститися за смерть Педрона Найола.

— Як скажете, мілорде. — Скрипучий голос Бальвера, здавалося, ось-ось увірветься. — Все буде зроблено, як ви наказали. — Схоже, він нарешті змусив себе подивитися на тіло Найола; судомно вклоняючись, він не зводив із нього погляду.

— Отже, схоже, ви й направду станете нашим наступним лордом-капітаном командувачем, — зауважив Асунава, коли Бальвер пішов.

— Схоже на те, — сухо відказав Валда. Біля витягнутої руки Найола він помітив вузеньку стрічку паперу, таку, які використовують у голубиній пошті.

Валда нагнувся, підняв папірець і відкинув з огидою. Той уже раніше потрапив у калюжу вина, і рядки, написані на ньому, цілковито розплилися.

— І Рука отримає Морґейз, коли ви її більше не потребуватиме. — Це не було запитання, жодним чином.

— Я сам віддам її вам. — Можливо, вдасться влаштувати щось, аби вгамувати до часу апетити Асунави. Може, тоді й Морґейз залишатиметься слухняною. Валда випустив папірець із рук, і той упав на тіло Найола. Старий вовк утратив з віком нюх та хватку, і тепер відправити відьом до пекла разом із їхнім Лжедраконом мусить він, Еймон Валда.

Лежачи долічерева на схилі, Ґавін роздивлявся в яскравому полуденному світлі масштаби катастрофи. Дюмайські Криниці залишилися за милі на південь, за хвилястою рівниною та невисокими пагорбами, але й здалеку він бачив дим, що підіймався над фургонами у вогні. Що сталося після того, як він відвів звідти весь Молодняк, який зміг зібрати, він не знав. Здавалося, аль’Тор упевнено брав гору, він та ще чоловіки в чорному, котрі, схоже, направляли, долаючи і Айз Седай, і аїльців. Побачивши, що сестри тікають, він саме й вирішив відступити.

Шкодував, що не зміг убити аль’Тора. Мав помститися за матір, яка загинула через злочини цього чоловіка. Еґвейн це заперечувала, та доказів не мала. Помститися за сестру. Якщо Мін сказала правду — треба було змусити її покинути табір разом із ним, попри її бажання чи небажання; скільки ж він мав зробити інакше сьогодні! — якщо Мін мала рацію, і його сестра кохає аль’Тора, її нещасна доля вже є достатньою підставою вбити того покидька. Можливо, аїльці зробили це за нього. Утім, він сумнівався у цьому.

Гірко розсміявшись, він узявся за зорову трубу. На одній зі золотих стрічок на футлярі був напис: «Від Морґейз, королеви Андору, коханому сину Ґавіну. Хай він буде живим мечем для своєї сестри та всього Андору». Тепер ці слова читати було боляче.

Крізь трубу він побачив небагато — суха трава та невеличкі купки дерев, розкидані далеко одна від одної. Вітер ще не вщух і гнав хвилі пилу. Час від часу він помічав тінь руху в ущелинах між приземкуватими гребенями, і це свідчило, що там пересуваються люди. Був упевнений, що то аїльці. Надто добре вони зливалися з місцевістю; його Молодняк, вдягнений у зелене, так не зміг би. Він сподівався, що, милістю Світла, вдалося врятуватися не тільки тим його людям, кого він забрав із собою.

Він повівся, як останній дурень. Треба було вбити аль’Тора; мусив його вбити. Але він не зміг. Не тому, що той був Відроджений Дракон, а тому, що пообіцяв Еґвейн не підіймати на нього руку. Оскільки Еґвейн була лише скромною посвяченою, вона зникла з Кайрена, залишивши Ґавіну тільки листа, котрий він читав і перечитував, доки аркуш протерся по згинах, і він не здивувався б, дізнавшись, що вона вирушила до аль’Тора, аби якимось чином допомогти тому. Він не міг порушити свого слова, а надто якщо дав його жінці, яку кохав. Ніколи він не порушить даного їй слова, чого б це йому не коштувало. Сподівався, що зможе прийняти компроміс, на який пішов із власним сумлінням: він не підніме руки зашкодити аль’Тору, але його рука й не прийде тому на допомогу. Дякувати Світлу, вона про це ніколи не просила. Кажуть, що кохання затьмарює чоловікові розум, і він є тому доказом.

Раптом він уп’явся оком у скельце зорової труби, помітивши, як на відкрите місце галопом винеслася жінка на високому чорному коні. Роздивитися її обличчя він не міг, та сукня з розпіркою для їзди верхи не могла належати служниці. Отже, принаймні одній Айз Седай вдалося втекти. Якщо сестрам пощастило вислизнути з пастки живими, можливо, це вдалося ще комусь із його Молодняка. Якщо поталанить, він зуміє знайти їх, перш ніж аїльці переб’ють їхні невеличкі купки. Та в першу чергу він має подбати про цю Айз Седай. З багатьох міркувань він волів би рухатися далі без неї, але не міг дозволити собі кинути її саму, там, де в неї може влучити стріла, а вона навіть і помітити не встигне. Та тієї миті, коли він трохи підвівся та помахав їй, кінь спотикнувся й упав, скинувши вершницю через голову.

Він вилаявся, а тоді ще раз, побачивши крізь скельця стрілу, що застрягла в боці коня. Швидко обвів очима пагорби, і ще одне прокляття мало не зірвалося йому з вуст: десь зо дві дюжини аїльців під серпанками з’явилися на гребені, дивлячись униз у напрямку коня та вершниці, від яких їх відділяло не більше сотні кроків. Він перевів погляд на Айз Седай. Вона невпевнено зводилася на ноги. Якщо у неї вистачить розуму застосувати Силу, така кількість аїльців навряд чи зможе їй зашкодити, а надто якщо заховається від стріл за конем. Але хоч як, а йому буде спокійніше, коли він її забере. Покотився з пагорба, щоб не помітили аїльці, а став на ноги лише внизу.

Ґавін привів з собою на південь п’ятсот вісімдесят одну людину, майже весь Молодняк, який на цей час пройшов достатній військовий вишкіл, аби залишити Тар Валон, але в улоговині на нього чекали менше двох тисяч вершників. Вів ще до того, як трапився розгром біля Дюмайських Криниць, був упевнений, що існує таємний план, згідно з яким він та Молодняк мали скласти голови і не повернутися до Білої Вежі. Він не знав, чому переконаний у цьому, не знав, виходить цей план від Елайди чи Ґаліни, але все йшло за цим планом, хоч і не зовсім так, як бажалося його авторкам. Тож не доводилося дивуватися, що він волів би по змозі триматися якнайдалі від Айз Седай.

Він зупинився біля молодого вершника на високому сірому мерині. Молодий, як і Молодняк загалом — багатьом у загоні доводилося голитися не частіше, ніж раз на три дні, а багато хто навіть лише удавав, що голиться, — але Джісао мав на комірі значок у вигляді срібної вежі, і це вказувало на те, що він з тих ветеранів, які билися ще під час усунення від влади Суан Санче. Про це ж казали і отримані ним ще тоді шрами, приховані під одягом. Був з тих, кому бритва потрібна нечасто, але темні очі могли б належати чоловікові років на тридцять старшому. Цікаво, чи й він має такі ж очі, запитав себе Ґавін.

— Джісао, маємо витягти сестру з...

Сотня, а то й більше аїльців, вихопившись бігом на верхівку пагорба з заходу, зупинилася на мить і навіть позадкувала, з подивом побачивши біля підніжжя Молодняк: утім ані несподіванка, ані значно більша кількість супротивників не зупинили їх надовго. Одна мить, і вони, закривши обличчя серпанками, ринули з гори, кидаючи списи й у коней, і у вершників, поділившись на пари. Та якщо аїльці знали, як битися з вершниками, Молодняк нещодавно завчив у жорстоких сутичках, як треба битися з аїльцями, а ті, хто погано засвоював науку, довго в лавах загону не виживали. У декого з молодиків були тонкі списи, що закінчувалися півтора футами сталі і мали ще й поперечну гарду, котра не давала вістрю встромитися надто глибоко й застрягнути, а мечем кожний з них володів не набагато гірше від майстра клинка. Вони билися парами й трійками, кожний прикривав спину свого сусіда, не дозволяючи коням зупинитися, щоб аїльці не мали змоги перерізати тим жижки. Лише найспритнішим аїльцям вдавалося пробитися всередину кіл огнистої сталі. Коні, навчені битися, й самі перетворилися на зброю, трощачи черепи копитами, хапаючи ворога зубами й теліпаючи ними, наче це пацюки в зубах собаки. Щелепи їхні відривали по пів обличчя за раз. Б’ючись, коні пронизливо іржали, а люди крякали з натуги, вигукували щось у збудженні, що завжди охоплює воїнів під час битви, від збудження, що вони ще живі й доживуть побачити новий світанок, хай навіть зараз б’ються по пояс у крові. Вони кричали, вбиваючи, кричали, помираючи, наче між тим і тим не було великої різниці.

Та Ґавін не мав часу роздивлятися й прислухатися. Він один серед Молодняка бився пішим, і цим накликав на себе увагу. Три постаті в кадін’сорах, ухиляючись від зіткнення з вершниками, кинулись до нього зі списами напоготові. Очевидно, вони вважали його легкою здобиччю, нападаючи три на одного. Та він розвіяв їхні ілюзії. Лезо його меча плавно ковзнуло з піхов, і плавно він переходив від стійки до стійки. «Сокіл падає каменем», а тоді «Плющ в’ється дубом», і ось уже «Місяць сходить над озерами». Три рази відчув він поштовх у зап’ястку, коли меч стикався з плоттю, і негайно три аїльці під серпанком один за одним падали на землю; два ще слабко ворушилися, але битва для них уже була закінчена, як і для третього. А з наступним супротивником усе було геть не так.

Худорлявий чолов’яга був на долоню вищим за Ґавіна, і рухався він, наче змія, списи в його руках мерехтіли, а щит блискавично повертався та нахилявся, відбиваючи удари меча Ґавіна, і Ґавін відчував неабияку міць у руках та плечах аїльця. Стійка «Танець лісової куріпки» перетекла в «Повітряний вихор», а тоді в «Придворний постукує віялом», та аїльський воїн відбив усі удари, лиш раз отримавши удар по ребрах, а Ґавін отримав глибокий поріз на стегні, і тільки швидкий пірует не дав ворогу прохромити його списом.

Вони кружляли один навколо одного, не помічаючи того, що відбувається навколо. Кров гаряче струменіла ногою Ґавіна. Аїлець робив удавані випади, сподіваючись, що Ґавін утратить рівновагу, знову і знову; Ґавін намагався провести удар за ударом, нападаючи то згори, то знизу, чекаючи, коли супротивник надто вкладеться в один зі своїх оманливих випадів і відкриється.

Урешті-решт, все вирішила випадковість. Аїлець зненацька оступився, і Ґавін дістав його мечем просто у серце. Тільки потім він побачив, що аїльця підштовхнув, задкуючи, кінь.

Колись він відчув би розкаяння; він виріс у впевненості, що якщо два чоловіки б’ються, двобій має відбуватися чесно й за правилами. Та пів року з лишком битв і сутичок змусили його подивитися на ці речі інакше. Наступивши на груди аїльця, він витяг свій клинок. Невишукано, проте швидко, а під час бою затримка часто означає смерть.

Утім, вивільнивши меча, він побачив, що поспішати вже не було куди. На землі валялися люди, його молодики та аїльці, хто стогнучи, хто мовчки й недвижно, решта аїльців стрімко втікала у східному напрямку, а їх переслідували два десятки його людей, і серед них ті, хто мав би бути розумнішими.

— Зупиніться! — загорлав він. Якщо ці телепні дозволять заманити себе далеко від решти загону, аїльці посічуть їх на капусту. — Припинити погоню! Зупиніться, я сказав! Зупиніться, згоріти вам! — Знехотя Молодняк зупинився.

Джисао натягнув повіддя й розвернув свого мерина.

— Вони просто хотіли пробитися крізь нас туди, куди простують, мілорде. — З його меча, червоного аж до середини, скрапувала кров.

Ґавін підхопив за повіддя власного гнідого жеребця і одним рухом заскочив у сідло, не зупиняючись, витер клинок і заховав його в піхви. Нема часу дивитися, хто мертвий, а хто ще живий.

— Забудьте про них. На нас чекає моя сестра. Хеле, залишаєшся тут зі своєю половиною загону подбати про поранених. І обережно з цими аїльцями; те, що вони вмирають, ще не означає, що вони вже мертві. Решта, за мною. — Хел відсалютував йому мечем, та Ґавін уже пришпорював коня.

Сутичка була короткою, та, хоч як, а затримала їх надовго. Коли Ґавін вилетів на гребінь, то побачив лише мертвого коня зі спорожнілими саквами. Він обдивився місцевість навколо крізь зорову трубу, та не угледів ані Айз Седай, ані аїльців — взагалі жодної живої душі. Рухалися хіба хвилі пилу та ще, під подувом вітру, якийсь одяг, що валявся на землі поблизу коня. Та жінка мала бігти з шаленою швидкістю, якщо встигла щезнути з очей за такий короткий час.

— Вона не могла втекти далеко, навіть якщо бігла щодуху, — зауважив Джісао. — Ми знайдемо її, якщо розгорнемося віялом.

— Вирушимо на пошуки після того, як подбаємо про поранених, — відрізав Ґавін. Віг не мав наміру розпорошувати свої сили, коли навколо вешталися аїльці. Сонце сяде за дві-три години, і до ночі він хотів стати надійним табором на вершині якогось пагорба. Добре, якщо йому вдасться врятувати одну чи двох сестер; хтось має пояснити причини катастрофи Елайді, і добре, якщо її гнів впаде на когось із Айз Седай, а не на нього.

Зітхнувши, він розвернув свого гнідого, думаючи про те, яка частина Молодняка пішла під ніж різника цього разу. Перше, що він засвоїв, ставши солдатом, це те, що ти завжди маєш віддати частину, що належить різнику. Мав відчуття, що незабаром доведеться сплачувати по ще більших рахунках. Незабаром світ забуде про Дюмайські Криниці, бо попереду на нього чекають події значно жахливіші.

Розділ
1

День Роздумів

Обертається Колесо Часу, грядуть і минають Епохи, залишаючи по собі спомини, що стають легендами. Легенди блякнуть у пам’яті й перетворюються на міфи, а коли Епоха, що їх сотворила, повертається знову, про них уже й згадки розвіялися. В одній із таких Епох, яку дехто називає Третьою — Епосі, яка ще має настати і яка водночас давно проминула, у великому лісі, що зветься ще Браймським лісом, здійнявся вітер. Вітер цей не був початком. В обертанні Колеса Часу нема ні початку, ні кінця. Проте одним із нескінченної вервечки початків цей вітер все ж таки був.

Вітер дув на північний схід під палючим сонцем, що все вище здіймалося безхмарним небосхилом, на північний схід крізь обпалені крони дерев, крізь буре листя та голе віття, крізь далеко розкидані села, де повітря мерехтіло від спеки. Вітер не ніс із собою полегшення, жодного натяку на дощ, а тим паче на сніг. Він дув на північний схід, проминаючи старовинну арку з майстерно обробленого каменю — дехто казав, що це брама величного міста, а дехто вважав її пам’ятником на честь давно забутої битви. На масивних брилах залишилося тільки вивітрене, облущене різьблення, неясно промовляючи про втрачену славу легендарної Кореманди. Крізь арку, Тар-Валонським трактом котилося кілька фургонів, а піші мандрівники дивилися їм услід, затуляючи очі від пилу, збитого копитами й колесами, що його розвівав вітер. Мало хто знав, куди й навіщо прямує, всі розуміли лише, що все у світі, схоже, пішло шкереберть, усупереч порядку, якщо тільки ще існував хоч якийсь порядок. Декого гнав страх, декого — щось іще, — вони не могли цього побачити й зрозуміти, та все ж здебільшого були налякані.

Вітер летів усе далі й далі, над сіро-зеленою рікою Еринін, кренячи торгові судна, що все ще перевозили вантажі на північ і південь, бо торгівля йшла навіть і зараз, хоч ніхто й не знав достеменно, з якими землями торгувати безпечно. На схід від ріки ліси потроху рідшали, поступаючись місцем невисоким розлогим пагорбам, вкритим бурою травою, що розсипалася на порох, наче гриб-трутовик, та поцяткованим невеличкими купками дерев. На вершечку одного з пагорбів зібралися кільцем фургони. Парусинові дахи на багатьох мали на собі обгорілі плями, а то й вигоріли вщент, лишивши самі залізні дуги. На саморобному флагштоку, на який пішло молоде, але всохле деревце, піднятому над однією з дуг, майорів малиновий прапор із чорно-білим колом посередині. Дехто називав його Стягом Дракона, чи Знаменом аль’Тора. Інші мали для нього темніші назви, а тому здригалися щоразу, коли пошепки згадували його в розмовах. Вітер щосили розгойдав прапор, а тоді швидко полетів далі, наче радий забратися геть.

Перрин Айбара сидів на землі, спершись широкою спиною на колесо фургона, і бажав, щоб вітер не вщухав. На мить той наче приніс сюди трохи прохолоди. А ще цей вітер, що задував із півдня, забрав з його ніздрів запах смерті, запах, який нагадував йому, де він мав би бути, і де хотів бути найменше за все. Тут, усередині кола з фургонів, спиною до півночі, було значно краще. Тут він міг забутися бодай трохи. Фургони, що залишилися, ще вчора після полудня затягли на маківку пагорба, щойно люди знайшли в собі сили робити щось, окрім дякувати Світлу, що ще дихають. А тепер сонце знову повзло вгору, і спека разом із ним.

Він роздратовано почухав коротку кучеряву борідку; що більше він пітнів, то дужче під нею свербіло. Піт стікав обличчями всіх, кого він бачив навколо, крім аїльців, а вода була майже за милю звідси на північ. Але там же був і найбільший жах, і сморід. Більшість вважала, що вони зробили не найгірший вибір, перебазувавшись сюди. Він мав би вже виконувати свої обов’язки, але навіть почуття провини не могло зрушити його з місця. Сьогодні був День Роздумів, Висока Межа, і вдома, у Межиріччі, вони б святкували з ранку до вечора та танцювали з вечора до ранку; День Роздумів, коли ви мали пригадувати все добре, що сталося з вами у житті, а тому, хто спробував би на щось поскаржитися, могли вихлюпнути на голову цебро холодної води — змити нещастя. Невелика приємність за холоднечі; а погода мала б бути холодною о цій порі року, а от тепер цебро води було б неабияк бажаним. Хоча Перрину й дуже пощастило, що він залишився живий, йому однаково важко було пригадати щось хороше. Вчора він багато чого дізнався про себе. А може, це було сьогодні вранці, після того, як усе скінчилося.

Він і досі міг відчувати декого з вовків, жменьку тих, хто вцілів і тепер біг світ за очі, якнайдалі звідси, якнайдалі від людей. Усі в таборі й досі говорили про вовків, тривожно обговорювали між собою, звідки та яким чином ті взялися. Були такі, що вірили, ніби їх прикликав Ранд. Більшість вважала, що це справа рук Айз Седай. Самі ж Айз Седай не казали, що вони думають стосовно цього. З боку вовків Перрин не відчував жодного докору — що сталося, те сталося, — та він не міг поділяти їхній фаталізм. Вони прийшли, бо він їх покликав. Мав такі широкі плечі, що здавався нижчим на зріст, ніж був насправді, та зараз ці плечі згорбилися під тягарем відповідальності. Час від часу він чув думки тих вовків, що не прийшли на його заклик. «Ось що буває, коли вплутатися в справи двоногих», — казали вони. Цього і треба було очікувати.

Ні з ким не міг поділитися своїми думками, і це також боліло. Волів опинитися вдома, у Межиріччі. Навряд чи це станеться хоч колись. Йому хотілося завити, хотілося сказати: праві ті вовки, що поставилися до людей зі зневагою. Прагнув бути разом зі своєю дружиною, будь-де, але разом, хотів, щоб усе стало так, як було раніше. Це теж було малоймовірним — може, трохи більш ймовірним, може, менш. Тривога за Фейлі гризла його зсередини, більше, ніж туга за рідним домом, більше навіть, ніж біль за вовками, гризла, наче тхір, що вперто продирався назовні. Здавалося, її дійсно втішило те, що він полишив Кайрен. Що йому з нею робити? Не оповісти, як він її кохає, як вона йому потрібна, але ж вона безпричинно ревнує його, ображається безпідставно і злиться не знати чому. Щось треба з цим робити, але що? Відповіді він не знаходив. Над усім мусив порозмислити, не кваплячись, а образ Фейлі серед цих думок миготів, наче ртуть.

— Аїльці могли б їх хоч у щось одягнути, — моралізаторськи зауважив Арам, не підіймаючи від землі похмурих очей. Сидів навпочіпки неподалік, терпляче тримаючи за повід свого довгоногого сірого мерина; він і зазвичай був поряд із Перрином. Меч, що висів у хлопця за спиною, дисгармоніював із зеленою в яскраву смужку курткою бляхаря, розстібнутою через спеку. Чоло він обв’язав згорнутою джгутом хусткою, що не давала поту стікати в очі. Колись Перрину здавалося, що Арам надто вже красунчик як на чоловіка. А тепер обличчя у нього потемніло, посуворішало, і часто бувало похмурим, як-от зараз. — Це непристойно, лорде Перрине.

Перрин неохоче відірвався від думок про Фейлі. Можливо, колись він розгадає цю загадку. Мусить це зробити, хоч як.

— Такий у них звичай, Араме.

Арам скривився, наче збирався сплюнути.

— Тоді це непристойний звичай. Я розумію, що так їх легше утримувати... ніхто не пуститься навтьоки чи не утне чогось у такому вигляді... але це непристойно.

Звісно, навколо було повнісінько аїльців. Високих замкнутих чоловіків, в одязі сіро-коричнево-зеленому, єдиною яскравою плямою в якому була червона стрічка довкола голови, прикрашена на лобі зображенням чорно-білого диска. Сісвай’аман, так вони себе називали. Іноді це слово зачіпало щось у його пам’яті, і йому здавалося, ніби він має його знати. Та спитай він когось з аїльців, той подивився би на нього так, наче він верзе казна-що. Самі ж аїльці не звертали уваги на ці стрічки. І на жодній з Дів Списа цих червоних пов’язок не було. Усі Діви, і сивоголові, і такі юні, що лише недавно відірвалися від матусиної спідниці, виступали пихато, кидаючи на сісвай’аман викличні погляди, схоже, відчуваючи від цього певне самовдоволення, а ті відповідали жінкам незворушними поглядами. Та Перрин відчував запах, що ішов від них усіх, запах ревнощів, запах невгамовного прагнення.... але чого вони прагнули, Перрин не міг уявити, і навіть не намагався. Хай що означало таке їхнє ставлення, з’явилося воно не сьогодні, і навряд чи могло призвести до якихось конфліктів.

Всередині кільця фургонів перебували ще й Мудрі, їх було не дуже багато. Їхній одяг — пишні спідниці, білі блузи, темні шалі, які вони не скидали попри спеку, — здавався б дуже простим, якби не блиск численних браслетів та золотих і кістяних намист. Здебільшого їх, схоже, потішали взаємини між Дівами та сісвай’аман, а декого з них вони, навпаки, дратували. І всі вони — Мудрі, Діви та сісвай’аман — не звертали уваги на Шайдо, так, як Перрин не звертав би уваги на ослінчик чи килимок.

Учора аїльці захопили близько двохсот Шайдо у полон, чоловіків і Дів; небагато, зважаючи на те, скільки народу взяло участь у сутичці, і тепер ті вільно пересувалися табором. Власне кажучи, Перрин почувався б значно впевненіше, якби їх охороняли. А ще залишили їм таку-сяку одежину. Натомість вони тягали воду та були на побігеньках, голі-голісінькі, як мати народила. Перед рештою аїльців вони стелилися, мов трава. А помітивши на собі погляд когось іншого, дивились у відповідь зухвало та презирливо. Не лише Перрин намагався їх не помічати, і не тільки Арам нарікав через це. Більшість межиріченців у таборі реагували на бранців таким само чином. А багатьох кайренців мало грець не хапав, коли їм на очі траплявся хтось із Шайдо. Меєнці лише головою хитали і вважали все це жартом. А ще вилуплялися на жінок. Ці меєнці були безсоромники, не згірше за аїльців.

— Ґаул роз’яснив мені це, Араме. Ти ж знаєш, хто такі ґай’шайн, адже так? Знаєш про джи’е’то, про те, що треба відслужити рік і один день, і таке інше? — Його співрозмовник кивнув, і це втішило Перрина, бо він і сам не знав про це до ладу. Після пояснень Ґаула він часто почувався ще більш спантеличеним. Ґаулу ж ці речі здавалися самозрозумілими. — Отже, ґай’шайн не можуть носити нічого з того, що носять алгай’д’сісвай — це означає «воїни списа», — додав він, помітивши, що Араму невтямки. Раптом Перрин усвідомив, що задивляється на одну з Шайдо, високу золотоволосу дівчину, що швидко проходила неподалік. Дівчина була вродлива попри довгий шрам на щоці і безліч менших шрамів, що вкривали її шкіру. Дуже вродлива і дуже оголена. Хрипко прокашлявшись, він змусив себе відвести очі. Відчував, що обличчя у нього палає. — Ось чому вони... вони у такому вигляді. Ґай’шайн мусять носити білі роби, а білого тут нема. Це просто такий звичай. — Згоріти тому Ґаулу разом зі своїми поясненнями, подумав він. Могли б дати їм хоч чимось прикритися!

— Перрине Золотоокий, — почув він жіночий голос, — Карагвін прислала мене спитати, чи не хочеш ти води. — Арам побагровів і, сидячи навпочіпки, різко розвернувся до неї спиною.

— Ні, дякую. — Перрину не було потреби здіймати на жінку очі, аби переконатися, що це та золотоволоса Шайдо. Він уперто вдивлявся в порожнечу в іншому напрямку. Аїльці мають химерне почуття гумору, а Діви Списа — Карагвін належала до Дів — найхимерніше серед усіх. Вони швидко зауважили, як водоземи дивляться на Шайдо, бо не помітити цього міг хіба що сліпий. І ось уже ґай’шайн з усіх боків попрямували з терміновими дорученнями до водоземів, а аїльці мало не качалися зі сміху, спостерігаючи, як ті печуть рака, затинаються і навіть горлають на ґай’шайн. Був упевнений, що Карагвін разом із подружками наразі за ним спостерігає. Це вже принаймні вдесяте до нього підсилали жінку-ґай’шайн із запитаннями, чи не хоче він водички, або з проханням позичити гострильний брусок чи якусь іншу, таку ж безглузду річ.

Раптом йому сяйнула думка. До меєнців жінок з такими дорученнями не посилали. Дехто з кайренців задивлявся на жінок-ґай’шайн, не ховаючись, майже так само безсоромно, як меєнці. Це ж стосувалося і декого зі старших чоловіків з Межиріччя, хоч вони мусили б поводитися пристойніше. Та, головне, наскільки він помітив, до них нікого з удаваними дорученнями не посилали. А до тих, хто болісно реагував, — до кайренців, тих, що найголосніше нарікали на непристойність, до двох-трьох молодших межиріченцев, що затиналися і так згорали з сорому, наче ось-ось розплавляться, чіплялися, доки ті не були вимушені забігти від фургонів якнайдалі...

Зробивши над собою зусилля, Перрин подивився ґай’шайн в обличчя. Просто в очі. Дивись їй в очі, відчайдушно говорив він собі. Очі мала зелені, великі, і жодним чином не смиренні. А пахло від неї чистою люттю.

— Скажи Карагвін: я вдячний, але прошу її, щоб ти змастила моє запасне сідло, якщо вона не проти. А ще у мене немає чистої сорочки. Чи не заперечуватиме вона, щоб ти випрала мені білизну?

— Вона не заперечуватиме, — напружено відказала жінка, розвернулася й швидко пішла геть.

Перрин швидко відвів погляд, хоча побачене й досі стояло у нього перед очима. Світло, але ж Арам мав рацію! Та якщо йому пощастило, можливо, він зараз поклав край наступним візитам. Треба буде поділитися своїм методом з Арамом та межиріченцями. Може, й кайренці дослухаються до його поради.

— Що ми збираємося з ними робити, лорде Перрине? — Арам усе ще дивився вбік, але наразі юнак говорив не про ґай’шайн.

— Це Ранду вирішувати, — помовчавши, відказав Перрин, відчуваючи, як тане миттєве почуття задоволення собою. Може, й дивно вважати, що люди, котрі бігають голяка, не становлять серйозної проблеми, та у нього була проблема важливіша. І він уникав думок про неї так само завзято, як і про те, що знаходилося на півночі.

У колі фургонів, віддалік, на землі сиділо біля двох дюжин жінок. Всі вони були в вишуканих дорожніх сукнях, здебільшого шовкових, у легких лляних плащах, але на обличчях жодної з них не можна було побачити й краплини поту. Три з них були такі юні, що він міг би запросити їх потанцювати, звісно, до того, як одружився з Фейлі.

От тільки якби вони не були Айз Седай, гірко подумав він. Колись йому трапилося танцювати з Айз Седай, і він мало язика не проковтнув, коли втямив, з ким кружляв у танку. І то вона була його приятелькою, якщо це слово можна прикласти до Айз Седай. Наскільки новенькою має бути Айз Седай, щоб вона здавалася мені молодою дівчиною? Решта, як завжди, видавалися позбавленими віку; їм могло бути двадцять, а могло бути і сорок, як подивитися. Здавалося то так, то інакше. Втім, це стосувалося лише облич, а у волоссі деяких жінок сріблилася сивина. З Айз Седай ніколи не можна було знати напевне. Про будь-що.

— Принаймні вони тепер у безпеці, — мовив Арам, кивнувши головою в бік трьох сестер, що сиділи трохи осторонь.

Одна з жінок плакала, уткнувшись головою в коліна, дві загнано дивилися в нікуди, причому одна з них безцільно обсмикувала на собі спідницю. У такому стані вони перебували ще відучора, але принаймні жодна з них більше не скрикувала. Якщо здогадка Перрина була правильною, в чому він не був упевнений, після того, як Ранд вирвався на волю, цих жінок було тим чи іншим чином упокорено. Вони вже ніколи не направлятимуть Єдину Силу. Для Айз Седай, можливо, це гірше за смерть.

Він очікував, що інші Айз Седай втішатимуть їх, дбатимуть про них, проте вони здебільшого взагалі їх ігнорували, хоч і надто старанно уникали дивитися в їхній бік. Треба зазначити, що й упокорені Айз Седай відмовлялися помічати інших сестер. Спочатку поодинокі сестри підходили до упокорених, удавано спокійно, однак видаючи гострий запах відрази та небажання це робити, але упокорені не віддячили їм за ці болісні спроби ані словом, ані поглядом. Сьогодні ж ніхто до них уже не наближався.

Перрин похитав головою. Схоже, Айз Седай охоче ігнорували те, чого не бажали визнати. Наприклад, чоловіків у чорному, що стовбичили над ними. Кожну сестру, включно навіть з трьома упокореними, охороняв свій Аша’ман, не зводячи з неї незмигного погляду. Айз Седай, своєю чергою, уникали дивитися на Аша’манів чи дивилися крізь них; здавалося, для них цих чоловіків у чорному просто не існує.

Це був неабиякий фокус. Перрин, наприклад, не міг змусити себе не дивитися на Аша’манів, хоч і не перебував під їхньою вартою. Серед Аша’манів були й юнаки з першим пушком на щоках, і сивоголові або лисуваті зрілі чоловіки, але всі вони мали зловісний вигляд. І не через невідрадні чорні каптани з високими комірами, не через мечі на поясі. Кожний з Аша’манів міг направляти, і це вони утримували Айз Седай від направляння Єдиної Сили. Чоловіки, здатні направляти, — вони наче вийшли з нічних жахіть. Звісно, Ранд також направляв Єдину Силу, але то ж був Ранд, та ще й Відроджений Дракон. А від цих чолов’яг у Перрина волосся на потилиці ставало дибки.

Вцілілі Охоронці полонених Айз Седай сиділи на певній відстані від них, під окремою вартою. Тридцять чи більше воїнів лорда Добрейна в конічних кайренських шоломах та така ж кількість Крилатих гвардійців Меєна в кірасах з червоними нагрудниками не зводили з них уважних очей, так, наче наглядали за зграєю леопардів. За таких обставин це можна було вважати досить м’яким поводженням. Охоронців було більше, ніж Айз Седай: очевидно, багато бранок належали до Зеленої Аджі. Вартових було більше, ніж Охоронців, значно більше, та, можливо, меншою кількістю тут було й не обійтися.

— Дай Світло, щоб ця компанія більше не завдавала нам клопоту, — пробурмотів Перрин. Вночі Охоронці зробили дві спроби звільнитися. Правду кажучи, спроби ці були придушені радше Аша’манами, ніж кайренцями чи меєнцями, і досить жорстко. Жодного Охоронця не було вбито, але принаймні десятеро з них трималися за поламані руки чи ноги, і поки що сестрам не дозволили ці травми Зцілити.

— Якщо лорд Дракон не може наважитися на рішення, — стиха проказав Арам, — може, вирішити має хтось інший. Аби його захистити.

— Яке рішення? — зиркнув Перрин на нього скоса. — Сестри наказали їм більше не смикатися, а вони слухаються своїх Айз Седай. — Але і з переламаними кістками, неозброєні, із зв’язаними за спиною руками, Охоронці однаково скидалися на зграю вовків, що чекає на наказ про напад від свого вожака. Ніхто з них не заспокоїться, доки його Айз Седай не опиниться на волі; можливо, доки на волі не опиняться всі Айз Седай. Айз Седай та Охоронці — це наче стос із сухих дубових дров, готовий спалахнути щомиті. Та виявилося, що навіть Айз Седай з Охоронцями вкупі не рівня Аша’манам.

— Я не Охоронців маю на увазі. — Арам завагався, присунувся ближче до Перрина і стишив голос, заговоривши хрипким шепотом: — Ці Айз Седай викрали лорда Дракона. Він не може їм довіряти, більше ніколи, але він не хоче зробити й те, що мусить. Але якщо вони будуть мертві, перш ніж він про це дізнається...

— Що ти таке кажеш? — У Перрина аж горло перехопило, і він сів рівно. Уже не вперше спитав себе, чи залишилося у цьому хлопці хоч щось від бляхаря. — Вони ж безпомічні, Араме! Безпомічні жінки!

— Вони Айз Седай. — Темні очі спокійно зустріли погляд золотавих очей Перрина. — Їм не можна довіряти, і їх не можна відпустити. Скільки ще вдасться утримувати Айз Седай всупереч їхній волі? Вони робили те, що роблять, значно довше, ніж ці Аша’мани. Мабуть, вони знають більше за них. Вони становлять небезпеку для лорда Дракона, і для вас, лорде Перрине. Я бачив, як вони на вас дивляться.

На іншому краю кола, утвореного фургонами, сестри перемовлялися між собою, пошепки, наближаючи вуста до вух співрозмовниць, тож навіть Перрин не міг розчути їхніх слів. Раз у раз вони кидали погляди на нього та Арама. Ні, на нього, а не на Арама. Він запам’ятав зо два десятки імен. Несан Бігара. Еріан Боролеос і Катерін Алруддін. Койрен Селдейн, Сарена Немдал та Елца Пенфел. Дженіг Павлара, Белдеїн Нірам, Маріт Рівен. Останні сестри на вигляд здавалися наймолодшими, та молоді чи без віку, всі вони дивилися на нього очима безхмарними, так, наче вони були тут господарками становища, а не якісь Аша’мани. Завдати Айз Седай поразки — справа нелегка; змусити їх визнати поразку — взагалі за межами можливого.

Перрин змусив себе розчепити руки і укласти їх на коліна, удаючи спокій, якого геть не відчував. Вони знали, що він та’верен, людина, навколо якої упродовж певного часу формує себе Візерунок. І, ще гірше, вони знали, що він пов’язаний з Рандом, хоч ніхто й не розумів, як саме. Найменше це розуміли він сам і Ранд. Чи Мет; Мет теж був у цьому заплутаному клубку, бо був ще одним та’вереном, хоч вони з Метом і не могли рівнятися з Рандом. Якби вони мали хоч крихітний шанс, ці жінки затягли б його, і Мета також, до Білої Вежі так само, як Ранда, зв’язаних, наче цапів, яких хочуть віддати на поживу левові. А Ранда вони й насправді викрали і поводилися з ним брутально. Арам правий щодо одного: їм не можна йняти віри. Та те, що пропонував Арам... — ні, він не піде, не може піти! — на такий вчинок. Його нудило від самої думки про це.

— Більше не хочу про це чути, — рикнув він. Колишній бляхар відкрив було рота, та Перрин не дав йому заговорити. — Ані слова більше, Араме, ти мене чуєш? Ані слова!

— Як накажете, мілорде Перрине, — шелеснув Арам, схиливши голову.

Перрин волів би бачити його обличчя. Від нього не тхнуло гнівом чи обуренням. Навіть коли Арам запропонував убивство, у цьому не було запаху люті.

Два межиріченці вибралися на колеса сусіднього фургона, роздивляючись крізь його каркас місцевість, що простиралася від підніжжя пагорба на північ. На правому стегні у кожного їжачився стрілами сагайдак, а на лівому висів міцний ніж із довгим лезом, що радше скидався на меч. За Перрином з рідних країв прийшло сюди добрих три сотні земляків. Він кляв того, хто першим назвав його лордом Перрином, як кляв і той день, коли здався й припинив сперечатися з тими, хто так його називав. Навіть крізь гомін і гамір, звичний для великого табору, він легко розчув, про що ці двоє говорили між собою.

Тод аль’Каар, на рік молодший від Перрина, видихнув із присвистом, наче вперше побачивши те, що внизу. Перрин майже відчував, як рухається щелепа довготелесого хлопця. Мати Тода охоче відпустила його у похід, бо вважала великою честю, що він піде за Перрином Золотооким.

— Славетна перемога, — нарешті мовив Тод. — Ось що ми здобули. Хіба не так, Джондине?

Шпакуватий Джондин Барран, вузлуватий, наче корінь старого дуба, був чоловік літній. Таких поміж трьома сотнями межиріченців було небагато. У стрільбі з лука він поступався тільки майстру аль’Тору, а кращого за нього мисливця в Межиріччі й узагалі не було, а втім, у рідних краях до нього не ставилися з великою повагою. Відколи, ставши дорослим, Джондин полишив батьківську ферму, він не пропрацював жодного зайвого дня. Ліси та полювання — ось і все, що його цікавило; це та ще надмірне пияцтво на всіх святах. Перрин почув, як він голосно сплюнув. — Якщо ти так кажеш, хлопче. — Хоч насправді перемога за цими клятими Аша’манами. Та хай би собі перемагали, ось що я скажу. От тільки чому їм після цієї перемоги не забратися б куди подалі і там не святкувати наодинці?

— Та вони не такі вже й погані, — запротестував Тод. — Я й сам не від того, щоб стати таким, як вони. — Це пролунало так, наче хлопець вихвалявся та блефував. Та й смерділо відповідно; не дивлячись у той бік, Перрин міг заприсягтися, що Тод облизує пересохлі губи. Звісно, адже минуло не так багато років відтоді, як його матуся мала залякувати його казочками про чоловіків, здатних направляти. — Я що хочу сказати? Ранд... тобто, лорд Дракон... й досі дивно звучить: Ранд аль’Тор — Відроджений Дракон і все таке... Хіба ні? — Тод засміявся коротким силуваним смішком. — Ну, він може направляти, але не схоже... тобто, він не схожий... я хочу сказати... — Він голосно зглитнув. — До того ж, що ми могли б удіяти проти усіх цих Айз Седай самі, без них? — Останнє запитання він вимовив пошепки. Тепер від нього віяло страхом. — Джондине, що нам тепер робити? Я хочу сказати: Айз Седай — і раптом полонені?

Джондин сплюнув, ще голосніше. І голос він теж і не подумав стишити. Джондин завжди казав, що хотів, не звертаючи уваги на те, хто його міг почути, і це було ще однією причиною його кепської репутації.

— Для нас, хлопче, було б краще, якби всі вони померли ще вчора. А тепер матимемо ще те лихо, доки це станеться. Запам’ятай мої слова: ми ще сьорбнемо лиха. Ще й повнісінький ківш.

Перрин вирішив не слухати далі ці балачки, хоч це було й непросто з його вухами. Спершу Арам, тепер Джондин і Тод, хоч вони висловлюються й не так прямо. Згоріти цьому Джондину! Так, поряд з цим чолов’ягою навіть Мет видавався би працьовитим, але, якщо він так каже, значить, інші думають так само. Жоден чоловік у Межиріччі не скривдить жінку навмисне, але хто ще бажає смерті полоненим Айз Седай? І хто може спробувати досягти бажаного?

Окинув стривоженими очима табір у колі фургонів. Думка, що йому, можливо, доведеться захищати полонених Айз Седай, не дуже тішила, та він не став від неї ховатися. Відчував мало симпатії до Айз Седай узагалі, а до цих і поготів, але зростав у самоочевидному розумінні, що чоловік мусить іти на будь-який ризик, аби захистити жінку. Наскільки вона це дозволить. І не мало жодного значення, подобалась йому ця жінка чи ні, або навіть, чи був він узагалі з нею знайомий. Звісно, будь-яка Айз Седай може будь-якої миті зігнути будь-якого чоловіка в дугу, стерти на кабаку дев’ятьма різними способами, але, відрізані від Єдиної Сили, ці Айз Седай ставали звичайними жінками. Тому його й гризли сумніви щоразу, як дивився на них. Дві дюжини Айз Седай. Дві дюжини жінок, котрі, можливо, не знають, як захистити себе без Єдиної Сили.

Він придивився й до вартових Аша’манів, і переконався, що обличчя у них були похмурі, мов смерть. У всіх, крім тих трьох, що пильнували упокорених жінок. Вони намагалися мати такий само суворий вигляд, як і решта, але крізь цю маску проглядало й щось інше. Можливо, задоволення. Якби він був ближче, міг би унюхати, чим від них пахне. Для Аша’манів загрозою була будь-яка Айз Седай. Мабуть, це працює і у зворотній бік. Можливо, вони всіх їх лише упокорять. Знав він про це небагато, але чув, що упокорення Айз Седай дорівнює вбивству, хіба що розтягується воно на кілька років.

У будь-якому разі, визнав він неохоче, розбиратися з Аша’манами йому доведеться залишити Рандові. Розмовляли ті лише між собою та ще з полоненими, і Перрин сумнівався, що вони стануть дослухатися до когось крім Ранда. Але що скаже їм Ранд? І що зможе вдіяти Перрин, якщо Ранд віддасть не той наказ?

Поки відклавши це питання, він почухав борідку пальцем. Кайренці дуже нервують через Айз Седай і навряд чи наважаться щось їм зробити, а меєнці для цього надто добропорядні. Втім, про всяк випадок він наглядатиме і за ними. Хто б міг подумати, що Джондин зайде так далеко? Перрин мав певний вплив на кайренців та меєнців, хоч і не вважав його надійним. Варто їм скласти два і два докупи, і вплив цей розтане, як не було. Адже він насправді лише коваль. Тоді залишаються аїльці. Перрин зітхнув. Не був упевнений навіть у тому, чи має на аїльців достатній вплив і Ранд власною персоною.

Людей навколо було багато, тож розрізняти індивідуальні запахи було важко, та Перрин призвичаївся покладатися не на самі запахи, а й на те, що казали йому очі тієї чи іншої людини. Від сісвай’аман віяло спокоєм, але й готовністю до битви, запах був сильний та незмінний. Воїни списа, здавалося, не помічали Айз Седай. Діви обдавали гострим духом притамованої люті, і дух цей міцнішав, коли вони дивилися на бранок. А Мудрі...

Усі Мудрі, котрі прийшли сюди з Кайрену, могли направляти, хоч обличчя жодної з них не мало ознак невизначеного віку. Перрин припускав, що вони надто рідко вдавалися до Єдиної Сили. Проте й ті, що мали щічки атласні, як-от у Едарри, чи поборознені зморшками, як у біловолосої Сорелії, не поступалися Айз Седай самовладанням. Ці жінки, переважно граційні і високі, як більшість аїльців, здавалося, цілковито ігнорували Айз Седай.

Сорелія обвела очима Айз Седай, не зупинивши на них свого погляду, і продовжила неголосно розмовляти з Едаррою та ще однією Мудрою, худорлявою жінкою з білявим волоссям, імені якої Перрин не знав. Хотів би він розчути, про що вони говорять. Вони пройшли повз бранок, не поворухнувши жодним м’язом спокійних облич, але їхній запах — то була геть інша справа. Коли очі Сорелії ковзнули постатями Айз Седай, від неї повіяло холодом, відразою, безжалісністю та рішучістю, і запахи двох жінок, з якими вона говорила, теж змінилися схожим чином.

— І з цими теж клята морока, — крякнув Перрин.

— Щось не так? — стрепенувся Арам, готовий зірватися на рівні ноги, роблячи рух правицею в напрямку меча з руків’ям у вигляді вовчої голови, що виглядав йому з-за плеча. Він швидко досягнув неабиякої майстерності у володінні мечем і ніколи не вагався пустити його в хід.

— Все так, Араме. — Це було не зовсім так. Виринувши на мить зі своїх невеселих роздумів, Перрин уперше уважно подивився на тих, хто був у таборі. На усіх разом. Йому не сподобалося те, що він побачив, і не тільки Айз Седай.

Кайренці та меєнці з підозрою спостерігали за аїльцями, а аїльці у відповідь дивилися на них не менш підозріло, передусім на кайренців. Це Перрина не дивувало. Урешті-решт, давно було відомо, що аїльці не симпатизують тим, хто народився по цей бік Хребта Світу, а надто кайренцям. Гола правда полягала в тому, що аїльці та кайренці ненавиділи одне одного далі нема куди. І вони не позбулися таких почуттів, хіба що напруга між ними трохи послабилася, але Перрин досі сподівався, що вони триматимуть взаємну ворожнечу в шорах. Хоча б заради Ранда, якщо не з інших причин. Проте в таборі панував важкий настрій, відчувалася напруга, наче пружина стискалася сильніше й сильніше. Тепер Ранд був на волі, а тимчасові союзи — вони і є тимчасові. Аїльці стискали списи, коли бачили кайренців, а кайренці торкалися своїх мечів. Так само поводилися і меєнці; вони ніколи не ворогували з аїльцями, ніколи не воювали з ними, за винятком аїльської війни, коли з ними билися всі, але у разі сутички не було жодного сумніву, на чий бік вони пристануть. Так само, як і межиріченці, скоріш за все.

Та темний настрій сильніше за все панував серед Аша’манів і Мудрих. На Дів та на сісвай’аман ці чоловіки в чорному звертали уваги не більше, ніж на кайренців, меєнців і на межиріченців, але за Мудрими вони спостерігали майже так само похмуро, як за Айз Седай. Скоріш за все вони не бачили між ними великої різниці, адже й ті, і ті могли направляти Силу. Кожна така жінка могла бути для них ворогом, небезпечним ворогом; а якщо тринадцять таких жінок зберуться разом, вони могли становити смертельну небезпеку. У таборі ж та поблизу нього перебувало наразі більше дев’яноста Мудрих. Аша’манів було вдвічі більше, але однаково Мудрі могли за бажання заподіяти їм шкоду. Ці жінки, схоже, були на боці Ранда, але вони були жінками, здатними направляти.

Мудрі дивилися на Аша’манів не набагато тепліше, ніж на Айз Седай. Аша’мани були чоловіками, здатними направляти. Але вони виступали на боці Ранда; вони виступали на боці Ранда, але... Ранд — то інша річ. Якщо вірити Ґаулу, у Пророцтвах про Кар’а’карна не згадувалося, що той здатний буде направляти, але аїльці намагалися удавати, ніби цього незручного факту взагалі не існує. Це було так само, як дізнатися, що на твоєму боці б’ється зграя скажених левів. Як довго вони будуть тобі віддані? Може, краще приспати їх просто зараз?

Відкинувши голову, він прихилився потилицею до колеса, заплющив очі, і груди його зарухалися від мовчазного безрадісного сміху. В День Роздумів треба згадувати тільки приємні події. Згоріти мені, гірко подумав він, мені варто було піти разом із Рандом. Ні, краще знати, що відбувається, і краще дізнатися вчасно, а не тоді, коли буде вже пізно. Але, заради Світла, що йому робити? Якщо аїльці, кайренці та меєнці почнуть бійку, або, ще гірше, заворогують Аша’мани та Мудрі... Цей табір — наче бочка, повна змій, а дізнатися, які з них отруйні, можна лише, сунувши руку просто всередину бочки. Світло, хотів би я опинитися вдома, поряд з Фейлі, і працювати біля ковадла, і щоб ніхто не називав мене триклятим лордом.

— Ваш кінь, лорде Перрине. Ви не сказали, збираєтеся їхати верхи на Ходаку чи на Завзятці, тому я осідлав... — Під поглядом золотистих очей Перрина Кенлі Мейрин знітився і позадкував, наткнувшись спиною на буланого жеребця, якого він тримав за повіддя.

Перрин заспокійливо махнув йому рукою. Це не провина Кенлі. Те, чого не можна залагодити, треба витримати.

— Спокійно, хлопче. Ти все зробив правильно. Ходак — саме те, що треба. — Не подобалося йому розмовляти з Кенлі таким чином. Опецькуватий Кенлі ледь дійшов того віку, коли хлопцю можна одружитися чи покинути батьківський дім, а до бороди то й точно ще не доріс, а втім він старанно відрощував клоччасту рослинність у себе на підборідді, прагнучи бути схожим на Перрина. Але він бився з траллоками в Емондовому Лузі й вчора теж добре себе проявив. Почувши похвалу з уст лорда Перрина Золотоокого, юнак розплився у широкій усмішці. Кров та попіл!

Підвівшись, Перрин узяв свою сокиру з-під фургона, куди він її запхав, щоб хоч трохи не муляла очі й не будила спогади, і прилаштував держак у петлі на поясі. Важкий широкий серп леза урівноважувався товстим вигнутим шипом з протилежного боку; це була річ, призначена лише для одного: вбивати. Держак сокири надто звично ліг Перрину в руку, і це його бентежило. Чи так само звично лягло б йому наразі на долоню руків’я ковальського молота? Крім «лорда Перрина» набралося ще багато речей, які вже пізно змінювати. Колись один друг порадив йому не відмовлятися від сокири, доки він не почне відчувати, що йому подобається її застосовувати. Від цієї думки мороз пробіг у нього поза спиною, і це незважаючи на спеку.

Перрин одним рухом закинув себе в сідло — Арам тінню опинився верхи на своєму сірому — і затримався, дивлячись на південний край табору. Звідти наближався Лоял, майже в півтора раза вищий за найвищого з аїльців, обережно переступаючи через перехрещені дишлі фургонів. Зважаючи на свої габарити, схоже, він боявся, що важкі дерев’яні голоблі розлетяться на тріски, якщо він випадково зачепить їх ногою. В руках оґір, як завжди, тримав книжку, заклавши товстим пальцем потрібну сторінку, і просторі кишені його довгого каптана теж випиралися від книжок. Ранок він просидів у крихітному гайку, стверджуючи, що той затишний та тінистий, але видно було, що спека дошкуляє йому також. Мав утомлений вигляд, каптан на ньому був розстебнутий, сорочка розшнурована, а чоботи відкочені нижче колін. А, може, не лише спека була тому причиною. В центрі кола фургонів Лоял стишив кроки, окинув поглядом Айз Седай і Аша’манів, вуха з китичками тривожно тремтіли. Очі, величезні, наче чайні чашки, обернулися на Мудрих, і вуха знову засмикались туди-сюди. Оґіри відчували настрій, що панує в тому чи іншому місці.

Побачивши Перрина, Лоял широкими кроками попрямував до нього. Сидячи в сідлі, Перрин був на дві-три долоні нижчим за Лояла.

— Перрине, — пошепки промовив Лоял, — це все неправильно. Неправильно, а ще й небезпечно. — Тобто, він промовляв пошепки як на оґіра. Він гудів, наче джміль завбільшки з мастифа. Деякі Айз Седай повернули голови в їхній бік.

— Ти не міг би говорити гучніше? — зауважив Перрин практично самими губами. — Боюся, хтось в Андорі міг тебе не розчути. На заході Андору.

Лоял здивовано здригнувся, тоді скривився, так що довгі брови поповзли йому на щоки.

— Звісно, я можу говорити пошепки. — Цього разу йому вдалося так стишити голос, що почути його можна було хіба кроки за три, не більше. — Що нам робити, Перрине? Не годиться утримувати Айз Седай проти їхньої волі, не годиться, і справжній безум вважати, що це може вдатися. Я казав це раніше, і знову кажу. Та й це ще не найгірше. Тут таке відчуття... Вистачить однієї іскри, і це місце вибухне, наче цілий віз феєрверків. Ранду про це відомо?

— Не знаю, — відповів Перрин на обидва питання одразу, і оґір, подумавши якусь мить, кивнув.

— Та хтось мусить знати, Перрине. Хтось мусить щось зробити. — Лоял подивився в бік півночі, поверх фургонів за спиною Перрина, і той зрозумів, що відкладати більше не можна.

Він неохоче розвернув Ходака. Краще б він переймався через Айз Седай, і Аша’манів, і Мудрих, доки не полисіє, але те, що треба зробити, мусить бути зроблено. В День Роздумів треба думати лише про хороше.

Розділ
2

БІйня

Спочатку Перрин не дивився на підніжжя схилу, туди, куди він мав спускатися, туди, куди мав би поїхати з Рандом іще вранці. Натомість зупинив Ходака біля фургонів, роздивляючись навсібіч, хоч від побаченого його ще й як нудило. Так, наче його гатили, удар за ударом, молотом у живіт.

Удар молотом. Дев’ятнадцять свіжих могил на голій маківці пагорба на сході; дев’ятнадцять його земляків, що вже ніколи не побачать рідної домівки. Ковалю нечасто доводиться бачити, як гинуть люди через його рішенння. Принаймні межиріченці слухалися його наказів. Інакше могил було б значно більше. Удар молотом. Прямокутники свіжонасипаної землі клаптиковою ковдрою вкривають схил наступного пагорба. Близько сотні меєнців і ще більше кайренців — вони прийшли до Дюмайських Криниць, аби знайти тут смерть. Байдуже, з яких причин та міркувань вони прийшли; вони пішли за Перрином Айбарою. Удар молотом. Схил найвищого пагорба на заході, майже всуціль вкритий могилами, може, їх тисяча, може, більше. Тисяча аїльців, похованих навстоячки, обличчям на схід сонця. Тисяча. Серед них є й Діви.

Коли думав про загиблих чоловіків, до горла підкочувався клубок; коли подумав про жінок, відчув бажання сісти й умитися сльозами. Намагався вмовляти себе, що це був їхній вибір — прийти сюди, що вони мусили сюди прийти. Так воно і було. Але ж накази давав він, і провина за ці могили була на ньому. Не на Рандові; не на Айз Седай; на ньому.

Аїльці, що залишилися в живих, щойно закінчили співати над своїми мертвими; багатоголосий спів, повторюючись знову і знову, врізався у пам’ять:

Наше життя — опівнічний кошмар.
Спрага і спека — ось наше життя.
Та ми прокинемось — від згубних чар.
Та ми прокинемось — до небуття.

Гей, прокидаймось — світанок зорить.
Гей, прокидаймось — і геть забуття!
Гей, прокидаймось — і вітер не спить.
Кличе в дорогу — і без вороття.

Схоже, вони знаходили розраду в цьому співі. Хотів би й він знайти розраду хоч у чомусь, але, наскільки розумів, аїльці й насправді не переймалися тим, житимуть вони чи помруть, а йому таке ставлення здавалося божевіллям. Будь-яка людина при здоровому глузді хоче жити. Будь-яка людина при здоровому глузді забіжить від битви якнайдалі, і бігтиме щодуху.

Ходак замотав головою, роздуваючи ніздрі на запахи, що підіймалися знизу, і Перрин поплескав буланого по шиї. Арам шкірився, дивлячись на те, від чого Перрин намагався відвести погляд. Обличчя у Лояла було неживе, наче вирізьблене з дерева. Та губи ледь помітно ворушилися, і Перрину здалося, що той беззвучно промовляє: «Світло, не дай мені ще колись таке побачити». Набравши повні груди повітря, Перрин поглянув у той бік, куди дивилися Арам та Лоял, на Дюмайські Криниці.

У певному сенсі це було не так погано, як могили — декого з похованих там він знав змалечку, — але, хай там як, а все обрушилося на нього зненацька, з розгону, так, наче сморід, що заходив у ніздрі, раптом став твердим і вдарив його межи очі. Спогади, яких він хотів позбутися, стрімко накрили його. Дюмайські Криниці й раніше були вбивчою місциною, гиблою землею, але тепер тут панував справжній жах. Менш ніж за милю звідси навколо невеличкого гайка скупчилися обпалені каркаси фургонів, майже затуляючи собою невисокі кам’яні стіни власне криниць. А навколо...

Кипенем кипіло чорне море — грифи, круки, гайворони, десятки тисяч падложерів, здіймаючись хвилями та опускаючись знову, ховали під собою порушену землю. Перрин був навіть вдячний їм за це. Аша’мани діяли брутально, знищуючи людську плоть та землю однаково безжалісно. Загинуло надто багато Шайдо, щоб поховати їх за день чи два, навіть якби хтось узяв на себе труд їх ховати, тож на бенкет злетілися грифи-стерв’ятники, круки та гайворони. Поряд з полеглими людьми лежали й мертві вовки; Перрин хотів їх поховати, але у вовків так не ведеться. Знайшлися і три тіла Айз Седай, — у шаленстві битви їхні здібності не змогли урятувати їх від списів та стріл, — а також пів десятка загиблих Охоронців. Їх поховали на галявині поблизу криниць.

Та мертвими цікавилися не самі лише птахи. Ні. Чорноперий вир кружляв і над лордом Добрейном Таборвіном, і над двома з лишком сотнями його кайренських вершників, а також над лордом-лейтенантом Хавьєном Нуреллєм з усіма меєнцями, що у нього залишилися, якщо не рахувати вартових при Охоронцях. Усіх кайренських офіцерів, крім самого лорда Добрейна, вирізняли блакитні кони з двома білими діамантами, а червоні обладунки меєнців та їхні списи з червоними вимпелами виділялися яскравою плямою серед моря мертвих тіл. Утім, не лише Добрейн затуляв носа хустинкою. То один, то інший вершник перехилявся з сідла в марній спробі опорожнити давно вже порожній шлунок. Тут був і Мазрим Таїм — зростом він майже не поступався Ранду, був піший і мав на собі чорний каптан, рукавами якого підіймалися вгору синьо-золоті дракони. Біля нього купчилося близько сотні Аша’манів. Дехто з них теж блював. Тут знаходилися і безліч Дів, і сісвай’аман — їх було більше, ніж кайренців, меєнців та Аша’манів разом узятих. На допомогу прийшли і кілька десятків Мудрих, можливо, на той випадок, якщо повернуться Шайдо або ж серед загиблих виявляться такі, що тільки удають смерть. Хоч Перрин і гадав, що той, хто б спробував тут прикидатися мертвим, дуже скоро збожеволів би. І всі вони купчилися навколо Ранда.

Перрин мав би бути там, унизу, поряд з межиріченцями. Ранд просив привести їх, казав, що довіряє землякам, та Перрин нічого йому не пообіцяв. Йому доведеться щось вирішувати щодо мене, найближчим часом, подумав він. Незабаром, коли він змусить себе звикнути до таких боєнь, як ото внизу. Справжня бійня, от тільки ніж м’ясника не рубає людей і працює акуратніше, ніж сокири, акуратніше, ніж грифи.

Аша’мани в чорних каптанах розчинялися в пташиному морі, смерть поглинала смерть, у мерехтінні чорних крил губилися людські постаті, та Ранд стояв посеред цього виру в подертій білій сорочці — вона була на ньому, коли прийшло визволення. Хоча, можливо, на ту мить він уже не потребував порятунку. Перрин скривився, побачивши біля Ранда Мін у ясно-червоній куртці та обтислих штанах. Це місце було не для неї, та й не для будь-кого іншого, проте, відколи Ранд звільнився, дівчина весь час трималася близько до нього, навіть ближче, ніж Таїм. Якимось чином Ранд спромігся звільнити і себе, і її, перш ніж Перрин пробився до нього, навіть перш ніж до нього пробилися Аша’мани, і Перрин підозрював, що Мін лише поряд із Рандом почувалася у справжній безпеці.

Простуючи цим кладовищем, Ранд час від часу поплескував Мін по плечі, чи схиляв до неї голову, наче щось їй кажучи, але не приділяючи цьому багато уваги. Навколо них хвилювалися чорні буруни з птахів, менші відлітали геть, аби пошукати поживи деінде, грифи неохоче полишали облюбоване місце, деякі не хотіли змахнути крилами і здійнятися вгору, а витягували голі шиї та пронизливо кричали, перевальцем повертаючись назад.

Інколи з долонь Ранда зривався вогонь, бив у падложерів, що не хотіли забиратися геть. І кожного разу Нандера, що очолювала Дів, чи Сулін, її заступниця, бралися з ним дискутувати. Інколи до них доєднувалися і Мудрі, котрі обсмикували одяг на мертвих тілах, наче бажаючи щось йому продемонструвати. Та Ранд лише кивав і простував далі. Хоч і озирався. Озирався ще й ще, доки інше мертве тіло не привертало його увагу.

— Що це він робить? — пролунав невдоволено владний голос біля коліна Перрина. Він упізнав ту, що говорила, за запахом, ще не подивившись униз. Велична, наче статуя, в елегантній сукні з зеленого шовку для їзди верхи та лляному пильнику, Кіруна Начіман доводилася сестрою королю Арафелу Пайтару, і була дуже знатною особою. Навіть ставши Айз Седай, вона не вважала за потрібне бути менш зверхньою й відкинути гордощі. Заглиблений у спостереження, Перрин не помітив, як вона підійшла. — Чому він цим займається? Він не має цього робити.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.