На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Дженніфер Е. Нільсен

ПОЛОНЕНЕ КОРОЛІВСТВО. Книга 4

Серія «Сходження на трон»

Оригінальна назва: The Captive Kingdom.

Опубліковано за домовленістю зі Scholastic Inc., 557 Broadway, New York, NY 10012, USA.

Усі права застережено.

Переклад з англійської Юлі Садохи

Після перемоги в Картії нарешті запанував мир… аж на кілька місяців, поки Ярон укотре не вскочив у халепу.

Під час морської подорожі корабель Ярона перехоплює вороже судно, а його капітанка Джейн Стрик бере юного короля в заручники. У спробі знайти вихід із полону Ярон натрапляє на дещо цікаве в капітанській каюті: підзорну трубу із загадковим гравіюванням, яку Стрик чомусь дуже пильнує, а ще — меч і корону, які належали Дарію, його старшому брату.

З думкою про те, що Дарій може бути живий, Ярон тікає з корабля та разом із друзями вирушає на далекий острів Белланд, про який згадувала Стрик, аби розкрити правду… і обман, що здатен перекреслити все, чим Ярон так дорожить.

Copyright © 2020 by Jennifer A. Nielsen.

Map by Kayley LeFaiver

© 2020 Scholastic Inc.

© Садоха Юля, переклад, 2025

© ТОВ Видавництво «Ранок», 2025

Для справжніх героїв, таких, як Робін

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

У шістнадцять років Ярон Артолій Екберт ІІІ переміг у війні, яку розпочали проти Картії. Через рік він одружився зі своєю коханою Імоджен. Події, описані в цій історії, розповідають про те, що сталося за той рік.

Пролог

Хтось може поцікавитися, як неймовірного короля Ярона описують його близькі.

У відповідь нечасто почуєш епітет «неймовірний», хіба що наступним словом буде «дурень». Хоч я також чув «розчарування», «скабка в одному місці» й «ризикує погубити нас усіх».

Звичайно, були й інші відповіді.

«Він народився, щоби робити страшну шкоду, ніби ніщо інше не приносить йому радості». Так сказала моя доглядальниця, коли мені ще й чотирьох не було. Я досі вважаю, що вона занадто рано склала про мене таку несправедливу думку. Що такого я міг зробити, аби вона сказала ці слова? Я лише час від часу перелазив через балкони замку і не надто успішно спробував осідлати козу.

Мій учитель казав про мене малого: «У Ярона блискучий розум, треба лише втримати його на одному місці достатньо довго і навчити чогось, адже він вважає, що знає все. Але така можливість трапляється вкрай рідко».

Річ не в тім, буцім я вважав себе всезнайком. Просто я вже дізнався все, що мені було цікаво, від нього. До того ж я не розумів, навіщо завдавати собі клопоту і вчитися так само, як мій старший брат Дарій. Він мав стати королем. Я мав долучитися до його радників або отримати керівну посаду в армії. Мої батьки давно покинули думку віддати мене вчитися на священника, особливо після сльозливих благань нашого жерця, який колись оголосив із кафедри, що мені «місце серед дияволів, а не серед святих».

Справедливо, адже я саме підпалив кафедру, коли він це сказав. Майже ненавмисне.

Мої матір і батько любили мене, хоча я часто розчаровував їх, бо не міг бути таким, як Дарій. Саме тому в десять років мене мусили відіслати геть, щоби я перестав соромити батька і нарешті десь за морем із мене зробили правильного принца.

Я нізащо не збирався ставати правильним, а проте вирушив добровільно, насамперед з однієї причини: я більше не хотів, щоби про мене стільки базікали.

Та якби ж усе в житті було так просто.

Незабаром після того, як мій корабель рушив у путь через море Еранбол, на нього напали пірати. Корабель зник. Мене вважали мертвим, і це було дивно, адже насправді я цілком вижив. Я здивувався ще більше, коли мій батько знайшов мене в Авенії. Він не забрав мене додому, а попросив і далі ховатися, щоби нашу маленьку країну не сплюндрувала війна.

Так я і став сиротою на ім’я Сейдж і був певен, що ніхто вже про мене й словом не обмовиться.

Та я помилився. Місіс Тарбелді, власниця притулку для безталанних хлопчиків, називала мене брехуном і злодієм. Я ображався за ці слова. Я ніколи не опускався до брехні.

Сер Бевін Коннер, чоловік, який забрав мене з притулку і хотів посадити на трон як фальшивого престолонаступника, називав мене диявольським принцом. Може, він і мав рацію, та не знав, що я був принцом справжнім. І тепер я мав стати королем, адже Коннер убив моїх батьків і брата, сподіваючись захопити королівство.

У цьому задумі за звання фальшивого принца зі мною змагалися ще два хлопці. Тобаяс вважав, що я неосвічений. Може, якщо порівняти з ним, так і було. Роден вважав себе найкращим мечником, але він помилявся, хоч мені ще не доводилося переконати його в цьому.

Мотт, слуга Коннера, став моїм вірним другом та надійним побратимом у битві. Я не сумнівався — він мав багато чого сказати про свого короля, хоча здебільшого лаяв мене цілком заслужено.

А ще була Імоджен. Єдина людина, яка бачила мене таким, яким я є насправді. Не принцом, а сиротою, який надто часто спричиняв клопіт. Або навіть дурнем. Вона просто бачила мене. Хоч ми ще юні, я сподіваюся колись одружитися з Імоджен.

Знадобилося майже підняти революцію, здолати короля піратів, пережити війну, кілька разів повисіти на волосині від смерті, один раз не надто обдумано стрибнути зі скелі — та врешті в Картії запанував мир.

Тепер я король, Висхідний король Картії. Цей титул — велика честь. Та оскільки мене ніколи не згадували теплим словом довше, ніж кілька місяців, варто очікувати змін.

І коли вони настануть, я радітиму, якщо «неймовірний дурень» буде найгіршим, що про мене скажуть.

Один

Упродовж останніх кількох місяців у Картії панував спокій. Ми з Імоджен були щасливі як ніколи. Наші вороги трималися на відстані, а мене вже не турбували смертельні поранення, хіба тільки синець на стегні після удару об власний трон минулого місяця.

Інакше кажучи, я знудився.

А ще я легко дратувався, тривожився і, якщо вірити Імоджен, став причиною, чому ми змінили вісьмох кухарів за останній місяць. Дев’ятьох, якщо рахувати кухарку, що втекла в сльозах, не встигли ми навіть запропонувати їй посаду. І то була лише половина моїх недавніх промахів. Мені ще потрібно було до кінця пояснити Імоджен, чому прапор Картії неначе зірвало з центрального шпиля замку.

Саме з цієї причини, коли три тижні тому Імоджен зазирнула на моє зібрання з регентами й запропонувала вирушити у торговельну місію в Бімар, слуги збіглися до тронної зали подивитися, через що така метушня. Насправді метушні не було. Просто я буквально зробив сальто через стіл для зібрань і так налякав пані Кітчер, що вона аж відскочила і з її голови злетіла перука. Тому й почалися крики. Мої, а не її.

Через три дні певний відсоток жителів Картії зітхнув від полегшення, коли ми відчалили до Бімару, де народилася й виросла Амаринда. Вона була принцесою Бімару та зарученою зі спадкоємцем Картії. Тобто наприпочатку вона мала побратися із моїм братом Дарієм. Після його смерті цей обов’язок перейшов до мене. Та оскільки Амаринда радше б вийшла за вкритий мохом камінь, ми розірвали угоду. Тепер вона заручена з Тобаясом, а я — з Імоджен. І все чудово.

Особливо сьогодні.

Подорож мала неймовірний успіх, усі сторони отримали вигоду. Коли минуло трохи більше ніж два тижні, ми поверталися додому як почесні гості авенійських піратів на кораблі «Червоний змій» — невеликому, але затишному судні. Повернення було правильним рішенням, та я вже боявся уявити, що мене чекало. Ще більше зібрань та урочистих трапез. Знову рутина.

До кінця нашої мандрівки залишалося ще три дні. Я проводив поглядом призахідні промені, у перерві вивчаючи старий щоденник Бевіна Коннера. Відколи він загинув, я прочитав ці записи вже кільканадцять разів, намагаючись зрозуміти його викривлені мотиви та спотворений патріотизм.

Коннер чітко зазначив речі, які мали перейти його спадкоємцям, та оскільки у нього не було нащадків, ті речі залишалися у мене. Імоджен хотіла, щоб усе його майно знищили. Вона вважала, що ці речі не дозволяють мені відпустити минуле. Та мені здавалося, що з них можна ще багато чого дізнатися. Особливо зі щоденника.

Я кинув поглядом на верхню палубу, з якої долинали звуки веселощів: майже всі пірати зібралися там на вечерю. Це добре. Якщо вони їдять, то не крадуть.

За останні кілька днів на цьому кораблі я не раз казав Імоджен, що, попри їхні постійні спроби щось у нас украсти, пірати були приємною командою. Її це не надто заспокоїло, та я теж довгий час займався крадіжками, тож не міг засуджувати піратів за такі вчинки.

— Багато із цих піратів уже один раз намагалися вбити тебе, — зазначила вона.

Якщо точніше, то був не один раз, але я вирішив, що не варто їй про це казати. А якщо ще точніше, то я і сам був одним із «цих піратів».

— Яроне, по правому борту з’явилося судно, — гукнув згори Ерік. Він був королем піратів, стерновим корабля та чудово готував щойно виловлену рибу — останнє я дізнався нещодавно. Зазвичай він був дуже приязний, та зараз у його голосі вчувалася тривога. — Воно прямує просто на нас.

Я поклав щоденник Коннера у сумку, перекинуту через плече, й поквапився до Еріка на шканці. Корабель, який він помітив, був каравелою, що йшла під чотирма великими вітрилами. Два гроти вивищувалися над палубою і сягали аж до воронячого гнізда, яке оточили два менші прямі вітрила. До самого воронячого гнізда тягнулася мотузяна драбина. Над меншими вітрилами на щоглі майорів прапор — ні авенійський, ні піратський. То був простий зелений прапор із білими краями. Я його не впізнав.

Із носа корабля випинався бушприт із піднятим баком, що давало екіпажу судна перевагу в бою. Він був достатньо широким, щоб під шканцями помістилися дві каюти, а в нас була лише одна — капітанська. Ми з Еріком кілька разів сперечалися про те, хто з нас має отримати цю каюту. Я виграв через те, що дозволив своєму тринадцятирічному названому братові Фінку теж спати там, щоб він не мучив екіпаж своїми розмовами щоночі.

Корабель повернув, щоби точно зрівнятися із нашим курсом, і цього разу по моїй спині пробіг холодок.

— Яка вогнева міць нашого судна? — запитав я Еріка.

— У нас стандартна кількість гармат. Але той корабель наразі не виявляє до нас жодної агресії.

Я так не вважав.

— Гармати на їхній палубі вже заряджені. Ми можемо їх випередити?

Ерік похитав головою і знову повернув штурвал, щоби відвести нас геть. Він свиснув до іншого пірата, щоб той став на його місце, і віддав указівки, від яких у мене шалено загуркотіло серце:

— Веди нас куди завгодно, але далі від того корабля. Що б не сталося, не дозволяй йому опинитися збоку від нас.

Бо якщо так станеться, його бортовий залп нас потопить.

Ми з Еріком збігли сходами, і він викрикував накази кожному піратові, якого бачив на шляху. До мене він гукнув:

— Я накажу зарядити й наші гармати, але в них більший корабель. Ми можемо влучно поцілити першими, коли пощастить. Якщо ж їхній намір — атакувати, то їм цілком удасться нам нашкодити. Краще проведи своїх людей у безпечне місце.

Я кивнув і побіг до кают-компанії на основній палубі, де Імоджен, Фінк і Мотт грали в карти.

— Справи кепські, — сказав я. — Ми маємо заховати стільки людей, скільки зможемо.

Мотт мовчки підвівся і пішов у кубрик, закликаючи всіх картійців на борту зібратися біля спальних місць.

Імоджен глянула на Фінка:

— Піди на камбуз і візьми стільки їжі, скільки зможеш нести. Тоді відзвітуй Мотту.

Вона пішла зі мною назад на палубу. Тепер уже було очевидно, що інший корабель цілеспрямовано наближався. Його капітанка стояла на баку й направляла свій меч просто на нас.

— Це інший піратський корабель? — запитала Імоджен. — Вони нас атакують?

Я похитав головою:

— Ерік запевнив мене, що ця частина моря Еранбол належить авенійським піратам. Я сумніваюся, що це напад.

— Чому тоді він тримає курс на нас? — насупила вона брови.

Я передав Імоджен свою торбину, узяв її за руку й повів на нижню палубу, де Мотт і досі віддавав усім розпорядження:

— У трюмі є кілька фальш-стін. Заховайтеся там, а ми вас замкнемо. Ви мусите залишатися там стільки, скільки зможете. Або поки ми вас не витягнемо. Він оглянув групу людей: — Фінку, Амариндо, Імоджен…

— Ні! — вигукнула вона. — Мотте, я хочу битися з вами!

Я повернувся до неї:

— Не буде ніякої битви, коли вони нападуть. Наші сили не рівні. Ти мусиш заховатися.

— І ти також, — сказав Мотт. — Яроне, є чотири місця. І четверте — для тебе.

— Нізащо! — відрубав я. — Де мій меч?

Роден, капітан мого війська, торкнувся моєї руки:

— Ти король. Тобі потрібно сховатися понад усе.

Я похитав головою, готовий відповісти, але не встиг, бо з головної палуби хтось гукнув по мене:

— Яроне, ви маєте це побачити!

Я стиснув долоню Імоджен і сказав Моттові:

— Заховай усіх інших. Я повернуся. Хтось може знайти мій меч?

Тоді я збіг по трапу на головну палубу.

Вороже судно підняло новий стяг. На ньому виднілися намальовані чорні літери, з яких від морських бризок уже стікала фарба, розмазуючись під написом. Лише одне слово: ЯРОН.

Моє серце ледь не вистрибувало з грудей, коли я гукнув до Мотта внизу:

— Ніхто не має права виходити на головну палубу, поки ця ситуація не розв'яжеться! Це мій наказ!

— Чому? — спитала Імоджен. — Що там відбувається?

— Негайно ховайтеся! Всі як один!

— А ти? — скрикнула Амаринда. — Яроне, спускайся сюди!

— Ти почув мій наказ, Мотте? — гукнув я.

Запала довга пауза, і врешті він розпорядився:

— Ви чули короля. Ви знаєте, що робити.

Ерік важкими кроками піднявся на палубу, глипнувши на мене:

— Мій корабель триматиме той курс, який виберу я. І я наказуватиму, коли стріляти й коли нападати. — Тоді він звернув погляд на прапор із моїм іменем: — Овва.

— Ми не стрілятимемо в них, — відказав я. — Ми повинні перемогти їх.

— Як?

Я підійшов до борту, коли вороже судно повернулося до нас боком, показавши свою назву — «Прибій пітьми». З нього до мене долинув єдиний посвист, і всі гарматні порти відкрилися, показуючи кільканадцять гармат, спрямованих на нас.

Я глянув на Еріка й зітхнув:

— Що ж, я ще не зовсім придумав як. Та схоже на те, що нам не залишається нічого іншого, крім перемоги.

Два

Тепер, коли ми опинилися ближче, я зміг краще роздивитися капітанку судна. То була висока міцна жінка з квадратною щелепою, а її погляд неначе пронизував відстань між нашими кораблями. Волосся у неї було коротке і чорне, з косим проділом на один бік — мені аж стало цікаво, чи вона зазвичай нахиляє голову в цей бік, аби перепочити. Вона була вбрана у довгий чорний шкіряний плащ, під яким ледве виднілася зелена сорочка, штани й чоботи з високими халявами.

— В ім’я нашого монарха, — вигукнула капітанка, — я наказую вам здатися, інакше всі загинете!

— Всі троє? — крикнув я у відповідь. — Не думаю, що це гарна ідея — витрачати на нас стільки гарматних ядер.

— Вас не троє.

Я роззирнувся, щоби впевнитися.

— Я нарахував лише трьох. А якщо у вас є зайві руки, то ми б не відмовилися розширити нашу команду. Хіба що ви досі хочете стріляти у нас — тоді потопите власний екіпаж.

Капітанка перейшла з бака на палубі до борту корабля, щоб стати просто навпроти мене. Я зміг краще її роздивитися. Вона ще не наказала своїй команді стріляти, тож я припускав, що вона хотіла з’ясувати, хто я. Так само, як я хотів зрозуміти її.

Вона крикнула знову, цього разу пригрозивши інакше:

— Здавайтеся, інакше ми вас потопимо!

— Можете топити! — відгукнувся я. — Ми тут всі дуже вправно плаваємо.

Запала коротка пауза, коли капітанка глянула на свій екіпаж на палубі. Тоді крикнула:

— Якщо ми атакуємо, то ви всі загинете!

— Ні, я так не думаю, — відповів я. — Та якщо це так вас турбує, то закрийте гарматні люки — і поговоримо. Що ви хочете?

— Нам потрібен Ярон.

Він її крижаного голосу по моїй спині пробіг холодок. Я зиркнув на Еріка, який свердлив «Прибій пітьми» насупленим поглядом. Він тримав руку на руків’ї ножа, та поки не витягував зброю. Я спитав його:

— Їм важко буде висадитися на наш корабель?

Ніби у відповідь мені, з їхньої палуби на нашу посипався град стріл, до яких були прикріплені гаки. Ерік гукнув свою команду вийти на палубу, і ми двоє кинулися віддирати гаки. Ті впилися глибоко в дерев’яні дошки, тому витягнути їх було нелегко. І поки я витягував один, на палубу прилітало ще три. По вісім-десять чоловіків тримали мотузки з іншого боку і притягували наш корабель ближче до свого.

Наступні стріли полетіли високо, а їхні вогненні наконечники пронизали вітрила й підпалили їх, продірявивши.

— Опустити вітрила! — крикнув Ерік. — Убережіть усе, що зможете!

Врешті наші кораблі опинилися так близько, що я побачив пронизливі очі капітанки, які безсумнівно уп’ялися в мене.

— Я капітанка Джейн Стрик, служу нашому монархові.

— Якої країни?

— Прозарії.

Я примружився:

— Не брешіть. Прозарійці вимерли.

Вона широко розкинула руки:

— По-твоєму, ми мерці?

Я почухав щелепу й подивився на її чималий екіпаж:

— Що ж, чесно кажучи… деякі з ваших людей справді схожі на трупи.

Якщо вона оцінила мій жарт — а він був цілком доречним, — то не показала цього.

— І твоїй команді буде непереливки, якщо не передасте мені Ярона. Ти, бува, не він?

— Скоро ми вам його віддамо, не хвилюйтеся, — відповів я. — Чесно, команда тільки зрадіє, якщо позбудеться Ярона. А ви натомість не намагатиметеся якось пошкодити цей корабель чи зійти на нього.

Вона далі всміхалася, та в її погляді щось наче застигло.

— А я натомість погоджуся не топити цей корабель. Твоя команда зможе обрати: приєднатися до мене або залишитися тут помирати повільною жахливою смертю.

Я стенув плечима:

— Я певен, що служити у вашому екіпажі — гірше, ніж повільна і жахлива смерть. Ми передамо вам Ярона, а ви негайно заберетеся геть звідси. Але тільки його.

Стрик махнула рукою одному зі своїх матросів. Він був круглопикий, ніби роздутий, і скидався на каменюку, що стирчала з багна. Я миттю прозвав його Брилою. Він підняв довгу дошку, загнуту з обох кінців, щоби з’єднати нею обидва судна.

— Приготуйтеся до абордажу.

Ерік глянув на мене:

— Я можу дати тобі лише секунду-дві, але ти повинен нею скористатися.

Я кинувся до нього:

— Ні, не треба!

Та було надто пізно.

Ерік вийшов просто перед сходнями й підняв свій меч.

— Ви зійдете на цей корабель тільки через мій труп.

Стрик знову всміхнулася:

— Як забажаєш.

Вона змахнула рукою, і просвистіла ще одна стріла, влучивши просто в груди Еріку. Час зупинився. Він охнув, упустив свій меч і повалився на палубу.

Я відчув удар так, ніби стріла влучила в мене. Тіло миттю спалахнуло болем. Я панічно впав біля нього навколішки й притиснув руки до рани. Я кричав будь-кому, хто мене почує:

— Принесіть ганчірку!

Але Ерік поклав свої долоні на мої та забрав їх із грудей.

— Пробач мені, — сказав він. — Пробач мені… Сейдже.

— Сейдж? — повторила капітанка.

Я підвів голову і побачив, що Стрик уже перейшла по сходнях і зігнулася над нами, підслуховуючи.

— То це твоє ім’я, хлопче? Сейдж?

Я мовчки підвівся, а вона зіскочила на палубу, наказуючи двом своїм матросам, які йшли назирком:

— Викиньте тіло за борт. Гнітюче видовище.

Я протиснувся між ними й похитав головою:

— Він заслужив на повноцінний похорон.

Один із матросів, бурмило з густим рудим волоссям, відштовхнув мене, поваливши на палубу.

— У морі це єдиний повноцінний похорон.

— То вам вистачить такої почесті, коли я розберуся із вами? — запитав я і отримав копняка.

Інший матрос підняв тіло Еріка попід руки й почав тягнути його до корми, поки капітанка пішла до носа корабля, влаштувавши собі екскурсію. Я залишався на місці.

— Це піратське судно? — запитала вона. — Ти один із піратів, Сейдже?

— Так.

— Сподіваюся, ти пробачиш мені, що я зіпсувала тобі цей приємний вечір.

— Я не пробачаю. Я рубаю.

— Цим мечем? — вона клацнула пальцями, і наперед виступив прозарієць, якого я не помітив раніше. Він тримав мій меч у своїх брудних лапах, і я стерпів таку неповагу лише тому, що не мав іншого вибору. — Клинок належить тобі?

— Гарний меч, але він не означає, що Ярон на цьому кораблі.

— Тиждень тому ми простежили його шлях до Бімару. Ми говорили з наглядачем порту, і той повідомив, що принц Ярон повинен бути на цьому кораблі.

— Я знаю того наглядача порту. Він старший за ці води. Я б йому не довіряв.

— Я довіряю словам тих, хто лежить на смертному одрі.

Я здригнувся. Коли ми покинули Бімар, наглядач порту не скаржився на здоров’я. Якщо він був на смертному одрі, то його туди вклала капітанка Стрик.

Вона повернула мій меч брудному прозарійцю і наказала віднести в її каюту. Тоді стиснула губи в тонку риску й подивилася на мене.

— Я даю тобі п’ять секунд, щоби привести мені Ярона. Інакше на цей корабель зійде моя команда, проведе обшук і потопить судно.

Я повільно видихнув і заплющив очі, намагаючись підготуватися до того, що мене чекає. Вона навіть оком не змигнула, коли наказала вбити Еріка. Я не сумнівався, що вона здійснить і ці погрози. Я підвівся і розправив плечі.

— Я — Ярон. Забирайте мене.

— Ні, Ярон — це я! — по сходах на палубу збіг Роден із мечем у руці. — Забирайте мене.

— Ні, Ярон — насправді я, — так само втрутився Тобаяс, хоч і тримав меч догори дриґом. — Забирайте мене.

Стрик підняла руку, загнувши пальці до себе. Один за одним прозарійці почали переходити на наш корабель.

Три

Століття тому жодна армія в усьому світі не вселяла такого жаху, як прозарійська. Їх не цікавило саме лише захоплення території. Натомість вони вичерпували до дна всі її ресурси та багатство, а потім залишали, ніби згарище після пожежі. Врешті країни почали об’єднуватися, щоб захиститися, заплющивши очі на старі образи й зосередившись на спільному ворогу. Згодом прозарійці самі перетворилися на згарище, на літери в підручниках історії та на оповідки, які переказували старі солдати у темних тавернах. А коли я був малим, то ніхто вже їх і не згадував.

Я підозрював, що це скоро зміниться.

Ті прозарійці, які зійшли на корабель, були озброєні до зубів, і кожен мав мотузку. Я кинувся до квартердеку, але мене спинив кулак, який з’явився ніби нізвідки. За моєю спиною Роден рішуче давав ворогу відсіч, та враз Тобаяс зойкнув, і ми побачили ніж, що навис над ним. Ми мусили здатися, щоби врятувати його життя.

Нас грубо штовхнули на фальшборт і обшукали на наявність зброї. Тоді заломили руки за спину і зв’язали. Чоловік за мною, мабуть, уважав себе дуже мудрим, що закріпив мої руки подвійним вузлом. Я навіть сказав йому про це, а ще додав до свого компліменту зауваження про його тухлий подих. Він ударив мене втретє. Та, зрештою, він був не такий уже й мудрий. Він навіть не встиг підійти до капітанки, як я вже зумів розплутати перший вузол.

— Обшукайте трюм! — крикнула капітанка, і моє серце ледь не вискочило з грудей.

— Де решта? — шепнув я.

— Відвертають увагу ворога, — відказав Роден.

— Але я не віддавав такого наказу.

— Імоджен сказала, що твої накази її не стосуються, бо вона виходить за тебе заміж.

І в неї виникли проблеми з цим саме зараз? Імоджен назагал не любила поняття «наказ».

— І як же вона відвертає увагу ворога? — запитав я.

Тобаяс сторожко роззирнувся і прошепотів:

— Вона відчинила ілюмінатор і побачила, що може дістати до шлюпки. Збиралася спустити її на воду.

— І хто мав бути у шлюпці?

— Ти, — Роден стенув плечима.

Кілька прозарійців, які спустилися в трюм, знову затупотіли по трапу нагору і закричали:

— Капітанко, принц утікає!

Мені не було видно, та Імоджен, мабуть, створила доволі правдоподібну людську фігуру в шлюпці, бо капітанка добряче так вилаялася, а тоді наказала тим матросам повертатися на «Прибій пітьми» і готуватися до погоні.

Та не встигли вони перейти назад по сходнях, як із того напрямку, куди щойно дивилась капітанка Стрик, почувся вибух. Ну, не зовсім вибух. Радше виляск чи глухий удар, настільки дрібний, що весь корабель прозарійців розреготався.

Я сперся на одне коліно глянути, що ж їх так розсмішило. Насмішка була заслужена. Фігура, яка мала видавати мене, повалилася набік. То було просто відро на веслі, обгорнуте одягом.

Капітанка повернулася до нас. Ми досі сиділи на палубі, а я лише стенув плечима:

— Ярон любив проводити досліди з вибухівкою. Аж настільки, що всі були переконані — одного дня він підірве і себе.

— Таким навіть муху не налякаєш, — сказала капітанка. — Якщо це найкраще, на що вони здатні, то нам нема чого боятися.

Вона махнула на нас рукою і наказала своїм матросам:

— Заберіть цих трьох на «Прибій пітьми» і замкніть у якійсь каюті. Вони зараз граються, та один із них — точно принц. Решта далі обшукайте корабель. Знайдіть щось, що змусить справжнього Ярона зізнатися.

Я підвівся, вже розв’язавши мотузки.

— Капітанко, Ярон — це я.

— Пірат, якого ми вбили, назвав тебе Сейджем.

Роден і Тобаяс теж одночасно підвелися. Руки їхні досі були зв’язані, та вони хором запевнили:

— Ні, це я — Ярон!

— Заберіть їх усіх, — сказала вона. — Я розберуся пізніше.

Нас по одному повели по сходнях і змусили стати на головній палубі «Прибою пітьми», поки матроси готували каюту, де нас мали замкнути.

Я озирнувся на наш корабель і побачив, як прозарійці забирають наші сумки, зброю, їжу, медичне спорядження Тобаяса і взагалі все, що можуть узяти. Поки що моїх людей не було видно. Вони всі ховалися, а чи щось із ними сталося у трюмі? Мене ледь не нудило від хвилювання.

Я тихо розв’язував мотузки на руках Родена і Тобаяса, коли прошипів:

— Я мушу видати себе, інакше буде гірше, коли вас розкриють.

— Що станеться з тобою, коли нас розкриють? — запитав Тобаяс. — Ми намагаємося виграти час, поки не придумаємо план.

Капітанка Стрик, яка досі стояла на палубі «Червоного змія», вигукнула:

— Ми збираємося потопити корабель! Можете приєднатися до моєї команди й віддано служити мені або ж піти на дно зі своїм кораблем. Інших варіантів немає.

Через якусь мить пірати поступово почали виходити з трюму. Більшість із них дивилася на мене, шикуючись у чергу до сходнів. Деякі мали винуватий вигляд, та інші глипали на мене так, ніби з якогось дива винен я. Може, так і було, я ще не визначив.

— Де Ерік? — крикнув один із них, але ніхто не відповів.

Судячи з їхніх облич, вони вже самі почали здогадуватися. Піратів не так легко розбити, та в мене серце стиснулося, коли я побачив їхню реакцію.

Вони пройшли повз Стрик по сходнях, бурмочучи необхідну присягу відданості, а тоді сіли на палубі «Прибою пітьми», очікуючи подальших наказів. Я їх не засуджував. Не міг. Адже це був єдиний варіант уникнути смерті.

— А оця ховалася за фальш-стіною! — крикнув знизу якийсь прозарієць.

Поруч із мною Тобаяс ледве встояв на ногах, коли на палубу виштовхали Амаринду. Моє серце завмерло. Вона глянула на нас переляканим поглядом, а тоді повернулася до капітанки Стрик, яка стала просто навпроти неї.

— Скільки вас ховалося внизу? — запитала вона.

Амаринда насупила брови:

— Я… я не знаю. Думаю, там була тільки я.

— Якщо там іще хтось ховається, то вони пошкодують. Тобі, люба, пощастило, що тебе знайшли, — вона особисто провела Амаринду по сходнях і штовхнула в руки чоловіка, якого я прозвав Брилою. — Відведи її до моєї каюти і скажи Вілті, нехай стереже її. Там їй буде безпечно.

— Амариндо! — Тобаяс кинувся до неї, коли вона відсахнулася від Брили. Але якийсь матрос гримнув його ззаду, і він упав навкарачки. Його лице скривилося, бо, мабуть, поперек добряче обпекло від болю.

Капітанка Стрик раптом посміхнулася:

— Це її ім’я? Амаринда? Оце нам пощастило.

— Відпустіть її! — Тобаяс ледь не гарчав.

— Принц Ярон заручений із дівчиною на ім’я Імоджен. Тож ти не Ярон, — вона звернула очі на мене й Родена. — Лишилися ви двоє.

Вона вказала на Тобаяса і наказала тим, хто стояв поруч:

— Убийте третього.

— Капітанко, чекайте! — озвався я. — Його звати Тобаяс, він лікар. Ну, майже.

— Вам знадобиться його допомога на кораблі такого розміру, — додав Роден.

Вона оглянула Тобаяса з голови до п’ят:

— Він такий молодий.

— Він щойно склав іспити, щоби розпочати офіційне навчання. Я знав про це, тому що вчора за вечерею він безупинно патякав про ці іспити.

Вона насуплено глянула на Тобаяса:

— Ти присягнеш служити лише мені?

Він випростався:

— Я відданий Яронові, королю Картії.

— Ні, він відданий вам, — сказав я, повернувшись до Тобаяса і строго глипнувши на нього. — Ти обираєш віддано служити їй.

— Це наказ, — додав Роден, не припиняючи вдавати із себе Ярона.

Тобаяс кивнув і відступив, але не зводив із мене очей, ніби хотів бути готовим до того моменту, коли я придумаю дивовижний план утечі. Та втечі не буде. Поки що.

Тобаясу наказали залишитися на палубі з іншими, а мене з Роденом повели до офіцерських кают у трюмі. Кімната була тісна, а до дальньої стіни притиснулася вузька койка. Коли за нами замкнулися двері, шляху до відступу не лишилося.

Я кинувся до дверей і приклав до них вухо, сподіваючись почути щось корисне. Роден зробив те саме, балансуючи на койці й намагаючись підслухати розмови на головній палубі.

Зі свого місця я чув не надто багато, тільки прозарійці бігали туди-сюди, виконуючи завдання, й хихотіли з того, як легко їм удалося нас захопити.

Здавалося, Роден почув кориснішу інформацію. Він охнув і пробурмотів:

— Вони знайшли ящики. Вже почали переносити їх на борт.

Ящики були дорогоцінним товаром, який дістався нам під час торгівлі з народом Бімару. Після війни бойові запаси Картії значно зменшилися, та наш останній врожай був чудовий. Оскільки Бімар лежав далі на північ, їм їжа потрібна була більше, ніж зброя. І ми радо обмінялися, отримавши п’ять повних ящиків їхньої зброї.

А тепер вони опинилися в руках прозарійців.

Оскільки Роденові було краще чути, я почав нишпорити каютою. Знайшов небагато: одну панчоху, недогарок свічки, якого вистачить хіба на кілька хвилин, і майже порожній ящик, у якому самотньо лежало кресало. Я заховав ці речі в кишеню, не дуже роздумуючи, як їх потім використати. Та єдина зброя, яку я мав, — невеличкий ножик у черевику, тож знадобитися могло все, що вдалося знайти.

Минуло ще п’ятнадцять хвилин, і більше ми нічого не почули. Здавалося, корабель на якийсь час огорнула тиша.

Я подивився на Родена:

— Перш ніж вискочити з Тобаясом на палубу, кого ти бачив останнім?

Він стенув плечима:

— Не знаю. Все було дуже швидко. Мотт замкнув Амаринду в схованці, але тільки-но закінчив, як Фінк сказав, що забув щось на своїй койці. Мотт кинувся за ним, але не повернувся. Востаннє я бачив Імоджен, коли вона готувала шлюпку. Тоді ми з Тобаясом побігли нагору. Я не знаю, що з ними всіма сталося.

— Вони і досі можуть бути на…

Мої слова потонули у вибуху гармат, які вистрілили просто під нами, спрямовані у той бік, де мав бути «Червоний змій». Навіть із нашої крихітної каюти ми чітко чули тріск дерева, жаский скрип щогли та балок, які повалилися на палубу. А тоді тиша. Не справжня тиша, а жахливий вереск корабля, якого затягувало у могилу на морському дні. І я не уявляв, скільки моїх друзів тонули разом із ним.

Мої думки розлетілися на друзки, і захотілося щодуху закричати, та я мусив мізкувати. Мусив зосередитися. Я заплющив очі й спробував уявити будь-який можливий спосіб, як Мотт, Імоджен і Фінк могли б урятуватися. Та всі варіанти здавалися неможливими. Я сперся спиною на перегородку і повільно сповз на підлогу.

Ерік загинув. А надіятися на те, що інші вижили, було марно.

Після цієї думки моє тіло забуло, як дихати. А може, йому просто стало байдуже й намагатися.

Чотири

Минулого вечора Імоджен сказала, що зрозуміла мою потребу на деякий час вирватися із замку тоді, коли почула нашу з Роденом сварку в одній із приймалень.

Того дня я якимось дивом пережив засідання щодо збору вівса. І я досі не знаю, чи воно тривало кілька годин, чи кілька років. По якомусь часі різниця вже не відчувалася. Я щосили намагався заснути, сподіваючись, що коли прокинуся, то лекція вже закінчиться. Та виявляється, що, коли король засинає, мовець просто чекає, поки хтось того розбудить, а тоді теревенить далі, ніби нічого й не сталося.

Решта того дня закарбувалася у моїй пам’яті. Роден саме зайшов у приймальню, і я сказав йому:

— Чому б тобі не зайнятися цим? Можеш стати моїм міністром злаків.

Роден навіть не спробував усміхнутися:

— Я вже маю посаду, Яроне. Я капітан твого війська.

— Так, але хіба не впораєшся з обома? Я вже призначив Тобаяса міністром із допуску нудних людей не довше ніж на вісім хвилин. І, як бачиш, він уже не може впоратися із цим завданням.

— Я вже казав тобі, що це не справжня посада, — озвався Тобаяс, який більшу частину дня читав за столом у кутку тронної зали. Він поглянув на Родена, звів очі догори, а потім повернувся до своєї книги.

— Я не можу прийняти цю посаду, — відповів Роден. — І хочу поговорити стосовно іншої, капітанської. Я йду у відставку.

Я аж пирснув:

— Ні, не йдеш.

— Може, ти й король Картії, та ти не керуєш усім світом…

— Поки що.

— … і не керуєш моїм вибором, — Роден повернувся просто до мене. — Я більше не буду капітаном твого війська.

Моє лице закам’яніло. Не дивлячись на інших, я наказав:

— Залиште нас.

Кімната спорожніла. Залишилися тільки я і Роден. А ще Тобаяс, який пильно дивився на мене, ніби хотів застерегти, щоб я не наламав дров. Ми всі знали, що так воно, мабуть, і буде.

— Оце щойно я проходив повз залу для нарад моїх старших офіцерів, — почав Роден. — Вони стривожено обговорювали звіт про чужинців у Картії. Тобі відомо про це?

— Вони розповіли мені вчора.

— А мені й словом не обмовилися. Натомість пішли просто до тебе!

— Ну, я ж їхній король.

— А я — їхній капітан. Вони мали б спочатку прийти до мене.

— Добре! То піди і скажи їм це.

— А хіба не байдуже? У тій розмові мої офіцери питали один одного, чому ти вибрав мене за капітана, — Роден склав руки на грудях. — Я знаю чому. Ти хотів у такий спосіб виманити мене від піратів. Інакше я б тебе вбив.

Я відмахнувся від нього:

— Ти б не вбив мене, Родене. Ми були друзями. Ти просто ще тоді цього не знав.

— Друзями? — він ступив уперед. — Тобі легко казати, бо ти дивишся на все згори. Ти можеш споглядати всіх нас, твоїх прислужників, і називати нас друзями, та насправді ми просто твої слуги.

Я підвівся, відчувши, як починаю закипати.

— Ви служите мені? Ти знаєш, скільки разів я ледь не загинув заради цієї країни? Скільки людей і досі стоять у черзі, щоби посягнути на моє життя?

— Ти став параноїком, — він змахнув руками. — Коли ти вже зрозумієш, що весь світ не налаштований проти тебе?

— Коли у мене буде доказ цього. А доти я робитиму те, що вважаю за краще. Ти не уявляєш, як це — бути королем.

Він тицьнув у мене пальцем:

— А ти не уявляєш, як це — служити королю. Служити тобі.

Ми замовкли, коли прочинилися двері й до зали увійшла Імоджен. Вона глянула спершу на Родена, тоді на мене, і навіть якщо й уловила напругу, то сказала просто:

— Ми можемо поговорити наодинці?

Я повернувся до Родена, який схилив голову перед Імоджен, та спитав його:

— Зможемо продовжити нашу розмову пізніше?

Він байдуже стенув плечем — зовсім не такий шанобливий жест, яким він привітав Імоджен:

— Можемо говорити про це скільки завгодно. Та нічого не зміниться. Я більше не буду капітаном війська.

Він стрімко вийшов із зали, а за ним і Тобаяс, пообіцявши спробувати поговорити з Роденом.

Імоджен торкнулася моєї руки:

— Що сталося?

Я глибоко вдихнув, щоб заспокоїтися, і відповів:

— Звичайні дурниці. Кілька годин на ганебному стовпі — і все буде чудово. У нас іще є колодки?

Імоджен насупилася:

— Бачу, слуги мали рацію. Вони казали, що ти сердишся.

— Але не на тебе.

— Тільки на решту світу, так? — вона навіть оком не змигнула.

Справедливе запитання. Я почав перелічувати імена, загинаючи пальці:

— Дай-но подумати. На Родена, звичайно. Ще на Мотта, Тобаяса й Амаринду, Фінка, Гарлоу і Кервіна, а також на того чоловіка, який завжди запізно відчиняє мені двері й тому я вдаряюся об них плечем, — я знову поглянув на Імоджен. — Гадаю, ти маєш рацію. Я й справді серджуся на весь світ.

— Що ж, ти мусиш припинити. За годину розпочинається звана вечеря.

Я взяв її за руки:

— Пропоную все скасувати. Може, спокійно пообідаємо удвох? Лише ти і я.

— Ми не можемо скасувати вечерю за годину до прибуття гостей.

— Ми б могли втекти кудись і таємно побратися.

— Де король може побратися таємно? — вона вигнула брову. — До того ж вечеря може покращити тобі настрій.

— Або мене вдарить блискавка. Я б волів, щоб так і сталося.

У відповідь вона лише зітхнула.

— Я чула, що Роден питав, чому ти обрав його капітаном.

— Він питав мене про це кілька разів, відколи закінчилася війна.

Імоджен стенула плечима:

— Може, ти ще не дав йому правильної відповіді.

Перш ніж я встиг щось сказати, вона додала:

— Роден б’ється так само добре, як ти… ну, майже. У нього такий самий величний титул, як у тебе… ну, майже. Він добрий лідер… та як би не старався, він однаково не ти. Усвідомлюєш ти це чи ні, Яроне, та за тобою тягнеться довга тінь. Може, Роден утомився жити в ній.

— І як мені це змінити? Применшити самого себе?

Імоджен замислилася.

— Роден не ти. Але й ти не Роден. Допоможи йому побачити це. — Раптом її обличчя засяяло. — У мене є ідея, і вона тобі точно сподобається.

— Яка?

— Я не розкажу, поки все не влаштую. Але дам тобі одну підказку. Коли ти востаннє втікав крізь ілюмінатор на кораблі?

— Коли мені було майже одинадцять, під час подорожі до Бімару. Але… — чи не вперше за весь день я усміхнувся щиро. Я здогадався, що вона придумала, і ця ідея була прекрасною.

А тепер, коли минуло три тижні й нас тримали у полоні на борту «Прибою пітьми», я різко випростався й поторсав Родена за руку, щоб розбудити:

— Я знаю, де Імоджен!

Роден потер очі й спробував зосередитися на мені.

— Де?

— Напевно, вона вилізла крізь ілюмінатор у ту шлюпку!

— Навіщо їй підривати власну шлюпку?

— Імоджен стільки разів спостерігала за моїми дослідами із порохом, що краще за мене розуміється на ньому. Вона точно знала, скільки його потрібно використати, щоби вибух скидався на невдалу спробу. Вона, мабуть, заховалася під опудалом і вислизнула просто з-під носа у прозарійців.

Роден знизав плечима:

— Гаразд, може, так і сталося. Припустімо, Фінк також із нею. Але Мотт не зміг би навіть кулак просунути в ілюмінатор. То де ж він?

То було одне з тих запитань, які й досі вирували у моїй голові. Тепер я міг менше хвилюватися за Імоджен та Фінка й сподіватися, що не помилився. Та я ще більше стривожився за Мотта. Його точно не було у тій шлюпці.

— Що ж сталося з ним?.. — пробурмотів я радше сам до себе.

Клацнув замок на дверях до нашої каюти, й скрипнули завіси. Роден глянув на мене, насупивши брови, та мовив:

— Може, нам варто почати хвилюватися через те, що може статися з нами.

П’ять

Чоловік, якого я прозвав Брилою, знову перший відчинив двері. І тоді я запитав, звідки в нього таке дивне ім’я — Брила.

Він глянув на мене, примружившись:

— Це не моє ім’я.

— Ти впевнений? — я схилив голову набік і оглянув його з ніг до голови. — Поглянь на себе. Яке ж іще в тебе може бути ім’я?

Він розтулив було рота, щоб відповісти, але відразу ж стулив.

— Можеш називати мене Брилою, якщо хочеш.

Я широко всміхнувся, підійшов до нього і поплескав рукою по плечу.

— Тепер мені цікаво: якщо ти дозволяєш називати себе Брилою, то твоє справжнє ім’я, мабуть, іще гірше. Як тебе звуть?

Він відштовхнув мене:

— Я тут за наказом капітанки Стрик. Вона готується проголосити промову для нових членів екіпажу. Потім, за її наказом, ми повинні почергово вивести вас на палубу для публічного допиту й зізнання. Щоби ви стали прикладом для інших.

Я аж присвиснув.

— Звучить як тортури, — я глянув на Родена. — Тобі варто піти першим.

— Серйозно? — спитав він. Коли я кивнув, Роден застогнав: — Гаразд. Але я відразу кажу вам, тортури зайві. Ярон — це я.

Брила витягнув Родена з каюти, зачинив і замкнув за собою двері. Принаймні він так думав. Однією рукою я торкнувся його плеча. А іншою запхав шматочок воску зі свічки в одвірок, щоби двері не замкнулися, навіть коли Брила поверне ключ у замку.

Я почекав кілька хвилин, аби впевнитися, що вони пішли, а тоді прочинив двері. З того, що я почув, усі матроси були на палубі, як і казав Брила. Та я однаково скрадався дуже обережно. Навпроти були двері з написом «ЛАЗАРЕТ». Мабуть, туди й відправлять Тобаяса з його лікарськими навичками.

Проминувши цю каюту, я дійшов до середини корабля, де тулилися койки матросів, по три одна на одній. Мені легко було свиснути куртку якогось прозарійця, що сохла на мотузці, а тоді взяти й саму мотузку. З іншої койки я поцупив капелюх і низько натягнув на очі. Я саме нишпорив у чиїйсь сумці, шукаючи зброю, коли почув за спиною кроки.

Я не мав куди тікати, тому завмер. Мене помітили, і почулося тихе «о».

— Я думала, всі матроси мають бути на палубі, — пролунав жіночий голос.

Не повертаючись, я відповів:

— Я скоро туди вернуся.

— Ага. Що ж, дам тобі пораду. На твоєму місці я б не крала нічого у цього матроса. Він найлютіший.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Про авторку

Дженніфер Е. Нільсен — визнана критиками авторка бестселерів New York Times і USA Today, серії «Сходження на трон»: «Фальшивий принц», «Король-утікач», «Затінений трон» і «Полонене королівство». Вона також написала бестселер New York Times — The Traitor’s Game та його продовження The Deceiver’s Heart та The Warrior’s Curse; бестселер New York Times — трилогію Mark of the Thief: Mark of the Thief, Rise of the Wolf та Wrath of the Storm; книгу жанру фентезі The Scourge та визнані критиками історичні романи Resistance, Words on Fire та A Night Divided.

Дженніфер колекціонує старі книги, любить гарні вистави та вважає, що тихий день у горах — ідеальний спосіб провести час. Вона живе на півночі штату Юта зі своєю сім’єю. Ви можете відвідати онлайн-сторінку Дженніфер за посиланням jennielsen.com або відстежувати її у твіттері — @nielsenwriter.