На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Лінетт Ноні

ЗОЛОТА КЛІТКА. Книга 2

Серія «Тюремна цілителька»

Оригінальна назва: THE GILDED CAGE.

Усі права застережено.

Переклад з англійської Тетяни Марченко

Десятирічне перебування в Заліндові, описане в першій книзі серії, було для Ківи жахливим випробуванням, але воно скінчилося. Проте перебування в королівському палаці родини Валлентісів, серед розкошів, на правах не полонянки, а почесної гості і майже своєї, виявляється випробуванням не меншим. І не лише тому, що поряд той, почуттям до кого Ківа не може дати волю. І не лише тому, що їй треба вести непросту таємну гру, щоб повернути собі відібране. А ще й тому, що вибір між прихильностями та обов’язками виявиться складним і неоднозначним. Як проживе цю ситуацію Ківа і що дізнається про свою родину, найближчих людей, про себе саму? Запаморочлива за сюжетом і психологічно заглиблена, ця частина змусить вас співпереживати Ківі по-новому.

Copyright © 2021 by Lynette Noni

Jacket art © 2021 Jim Tierney

© Марченко Т. М., переклад, 2025

© Readberry, 2025

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

ПРОЛОГ

Бігти.

Їм треба бігти далі.

Ніч була темною, холод — настільки кусючим, що вгризався в кістки, але їм усе одно не можна було зупинятися. Бо смерть переслідувала їх.

— Мамо, куди ми…

— Тихо, люба, — жінка цитьнула до доньки, озираючись через плече у пошуку ознак погоні.

— А як же тато? — прошепотів хлопчик. — Як він…

— Ш-ш-ш, — перебила жінка, міцніше хапаючи його за руку й прискорюючи крок.

Ані хлопчик, ані його старша сестра не сказали жодного слова — обоє відчували материну наполегливість, бачили мовчазні сльози, які, виблискуючи під місячним світлом, котилися по її обличчю.

Вони все бігли, ніхто не говорив про тих, кого вони лишили позаду, і про все втрачене тієї ночі.

Жінка не могла заплющити очі, бо щоразу згадувала видиво рідного дому в полум’ї, те, як її чоловіка й молодшу доньку тягнуть геть Королівські Вартові, а молодший син…

З її рота вирвався схлип, вона не встигла його придушити.

Її син мертвий.

Мертвий.

Жінка прикусила язика, аби втримати ще один схлип, вдячна за те, що двоє старших послухалися її й лишалися в сховку, коли вона прокралася назад розвідати. Вона врятувала їх від видовища, яке переслідувало б їх у кошмарах.

Меч проштрикує синові маленькі груди.

Її чоловік благає про допомогу.

Донька кричить, намагається до нього дотягтися, відчайдушно прагне врятувати.

Але вже пізно.

— Мамо, ти робиш мені боляче!

До неї долітає тихий стогін сина, вона послаблює хватку й шепоче вибачення. То єдине, на що вона здатна: її надто сильно душать відчуття, аби запропонувати щось більше.

Минули години, поки вони йшли вздовж виткої річки Алдон, не сповільнюючись, постійно оглядаючись, чи їх не переслідують. Не було ознак вартових, але жінка не ризикувала зупинятися, доки вони не опинилися біля підніжжя гір Армін, далеко від цивілізації. Безпечний дім — так їм сказали. Місце, де вдасться знайти прихисток, коли на неї та близьких звалиться найгірше.

Коли незнайомець у плащі розповів про це прямо на ринку, вона розсміялася, наче то жарт: гадки не мала, чому її сім’я може опинитися в такій небезпеці. Вони просто вірно служать людям, сказала вона: її чоловік — сільський цілитель, сама вона — віддана дружина й мати.

Як її вистежили, вона не розуміла. Ховалася роками, після цілого життя заперечення того, чия кров тече в ній.

Дехто називав це кров’ю зрадників.

Інші — кров’ю королів.

Чи — в її випадку — королев.

Жінка зробила все, на що була спроможна, аби уникати пліток про те, що дедалі більша група бунтівників шукає свою давно втрачену монархиню. Вона взяла нове ім’я і стала новою людиною, не прагнучи нічого, крім спокійного життя зі своєю сім’єю.

Сьогодні в неї відібрали половину тієї сім’ї.

У неї всередині розлетілося на шматки щось життєво важливе, поки вона за цим спостерігала, неспроможна хоч якось зарадити.

Вона не хотіла ще будь-коли почуватися настільки безпорадно.

Вона ніколи більше не дозволить собі почуватися настільки безпорадно.

І коли вона з двома дітьми, які в неї лишилися, наблизилися до безпечного будинку (під солом’яною стріхою, глибоко в засніжених хащах), жінка прийняла рішення.

Трьох ударів її занімілим кулаком у дерев’яні двері вистачило, щоб ті відчинилися; люмонієві ліхтарі всередині підсвітили постать у плащі — того з ринку, а ще групку інших людей, які сиділи довкола каміна й зацікавлено дивилися на неї.

— Несподіванка, — сказав чоловік у плащі, каптур якого був відкинутий і відкривав його загартоване обличчя, поки він уважно розглядав жінку та її двох тремтячих дітей.

Жінка підняла до нього смарагдові очі, міцніше вхопила сина й доньку і сказала:

— Ми прийшли, щоб до вас приєднатися.

Ті, хто був у кімнаті, завмерли, наче статуї, а чоловік лише нахилив голову й повторив:

— Приєднатися до нас?

— Я знаю, хто ви такі і чого прагнете, — хоробро заявила вона. — Без мене ви не досягнене успіху.

Чоловік вигнув брову, а всі позаду нього гуртом затамували подих.

— І чого ж ти хочеш натомість?

Жінка пригадала все пережите цієї ночі, крики, кров і прошепотіла єдине слово:

— Відплати.

На чоловіковому обличчі повільно розтяглась усмішка, а тоді він низько вклонився.

— Тоді ласкаво просимо, Тільдо Корентін, — сказав він, і присутні в кімнаті підвелись і також вклонилися. — Твої бунтівники давно тебе чекають.

Ковтаючи сумніви, жінка і ті, хто лишився від її сім’ї, переступили поріг. Більше вона не зватиметься Тільда Мерідан, більше ні вона, ні її діти не заперечуватимуть своєї крові.

Крові зрадниць.

І крові королев.

Тільда планувала бути тією й іншою — зрадити ціле життя переконань, але повернути те, що по праву належить їй.

Ніщо не змінить подій цієї ночі. Але Тільда Корентін буде проклятою, якщо не проведе решту життя, змушуючи тих, хто в цьому винен, отримати своє.

Незважаючи на ціну, вона отримає відплату.

ДЕСЯТЬ РОКІВ ПО ТОМУ

РОЗДІЛ ПЕРШИЙ

Чоловік був мертвий.

Ківа Мерідан (лише обраним відома як Ківа Корентін) пильно розглядала тіло, помічаючи запалі щоки і попелясту шкіру. Зважаючи на його роздутість, найімовірніше, той відійшов у вічносвіт три-чотири дні тому. Достатньо довго, аби від нього долинав запах смерті, навіть якщо фізичні ознаки розкладу ще не проявилися.

— Чоловік середнього віку, середнього зросту і статури, дістали з річки Серін сьогодні рано-вранці, — сказала цілителька Меддіс, чітким голосом ретельно виділяючи кожне слово. — Хто може припустити причину смерті?

Ківа німувала, усвідомлюючи, що їй дозволили перебувати в стерильній кімнаті для обстежень лише в ролі спостерігачки.

— Ніхто? — цілителька Меддіс питала своїх студентів, які скупчилися довкола тіла, що лежало на металевому столі в центрі невеликого приміщення. — Новак Волдон?

Юнак у великих окулярах по-совиному моргнув і відповів:

— Ем, він потонув?

— Потужне дедуктивне міркування, — сухо сказала Меддіс, а тоді повернулася до студентки поруч із ним: — Новачко Квінн?

Юначка згорбилася і голосом, тихішим за шепотіння, сказала:

— Можливо, інфаркт? Чи… чи інсульт?

Цілителька Меддіс постукала пальцями по своїх губах.

— Можливо. Хтось іще?

Ківа переступила з ноги на ногу, привертаючи увагу цілительки.

— Може, наша відвідувачка? — сказала Меддіс, притягуючи до Ківи всі погляди. — Панна Мерідан, чи не так?

Побачивши відкритий, люб’язний виклик в очах літньої цілительки, Ківа струсила з себе тривогу і підступила ближче до тіла, підняла його обм’яклу руку, аби продемонструвати невиразні плями під нігтями.

— Таке знебарвлення вказує на те, що він потерпав від порушення імунітету, радше за все, сифінусу чи кретамоту, — сказала Ківа, яка вже діагностувала подібні випадки. — Якщо їх не лікувати, обидва можуть спричинити різкий набряк кровоносних судин. — Вона кинула погляд на двох новаків, яких уже викликали. — Волдон і Квінн мають рацію: в нього, певно, стався інфаркт або інсульт, спричинений проблемою зі здоров’ям, якій не надали уваги; тоді він упав у річку й потонув. — Вона відпустила чоловікову руку. — Але тільки повне обстеження покаже точно.

На темному зморшкуватому обличчі Матрони-Цілительки розтяглася схвальна усмішка:

— Гарно підмічено.

Тоді вона розпочала лекцію про поширені порушення імунітету, але Ківа слухала лише краєм вуха, досі дивуючись із того, де вона є.

Академія Срібношип — найславетніша цілительська академія в усьому Евалоні. Дехто навіть наполягатиме, що у всьому Вендераллі.

Коли Ківа була дитиною, батько часто говорив про Срібношип. Зростаючи в місті Фелларіон, він використовував будь-яку нагоду, аби відвідати Валленію і потай піти на заняття в академії. Він найбільше жалкував про те, що так і не переселився, аби навчатися там повний день, натомість погодившись на роль підмайстра в цілителя поруч зі своїм домом — гідна поваги роль, але не дотягує до студента в Срібношипі.

Фаран перетворив допомогу людям на сенс свого життя: Ківа успадкувала це настільки, що, навіть замкнена в кошмарі, вона все одно користувалася всім, чого він її навчав, аби покращити життя іншим.

Ківу опанувало похмуре відчуття, коли вона подумала про довгі роки, які залишилися позаду. Десятиліття з життя, проведене за товстими вапняковими стінами і непроникними залізними брамами.

В’язниця Заліндов.

То був смертний вирок для більшості, але Ківа вижила.

А тепер вона була тут, стояла в серці батькової мрії, хоча мала б бути деінде. Де завгодно.

Її сьогоднішнім діям не було виправдання. Але коли з’явилася можливість відвідати Срібношип, вона не змогла сказати «ні», навіть знаючи, що її бажання мають бути останніми серед її пріоритетів.

Відтоді, як Ківа втекла з Заліндова, минуло шість тижнів. Шість тижнів із часу, як вона довідалася, що принц-наступник допоміг їй вижити в смертельних Випробуваннях Ордаліями — чотирьох стихійних викликах, на які вона пішла, аби врятувати життя Бунтівної Королеви, Тільди Корентін.

Ківиної матері.

Її зусилля виявилися марними, і жорстоке в’язничне повстання обірвало Тільдине життя. Але навіть після смерті тієї мета залишилася, успадкована Ківою та її старшими братом і сестрою. Разом вони втрьох шукатимуть відплати за те, що було викрадено століття тому: разом повернуть евалонський трон кровній лінії Корентін.

Проблема полягала в тому, що Ківа й гадки не мала, як знайти своїх брата і сестру. Єдиним натяком було закодоване послання, яке вона отримала перед тим, як покинула Заліндов, у якому містилася одна-однісінька назва: Низькодуб.

Село було за якихось пів години верхи від Валленії, але в Ківи не було зайвого часу на розвідку відтоді, як вона прибула до міста два дні тому, провівши тиждень до того аж у горах Тенестра, очікуючи весняних відлиг. Перший шанс вислизнути випав сьогодні. Але замість того, щоб скористатися можливістю розшукати давно втрачених брата і сестру, вона потурала власним мріям.

Тільда Корентін оскаженіла б.

Фаран Мерідан нестямно тішився б.

Ківа обрала батьків бік, вирішивши, що материна місія зачекає ще день.

Того ранку, коли вона прийняла рішення, в ній клекотіло відчуття провини, але тривога всередині дещо послабилася. Не було причин нервуватися через возз’єднання з братом і сестрою, та все ж… десять років — тривалий час. Ківа більше не була безтурботною дитиною, і вона припускала, що їх це теж стосується. Надто багато всього трапилося… з ними всіма.

І також було те, що вони втрьох мали намір вчинити…

Її розмірковування обірвав дзвінок, що змусив підскочити — залишковий наслідок того, що вона роками прислухалася до найменших звуків, які могли виявитися провісниками смерті. Але вона вже не була в Заліндові, мирний дзвінок відлунням котився в стінах стерильної кімнати для обстежень усього лиш для того, аби сповістити про кінець уроку.

Студенти, всі закутані в ідеально білі мантії, поспіхом дописали останні нотатки з теми уроку, і цілителька Меддіс їх відпустила.

— І пам’ятайте, — погукала вона, коли ті рушили до дверей, — для тих, хто збирається на фестиваль цими вихідними, не буде послаблень у понеділок, якщо ви надто дасте собі волю. Вважайте, що вас застерегли.

В її сірих очах були смішинки, коли вона оголосила таку непевну погрозу, і деякі хоробріші студенти, йдучи до дверей, широко усміхалися; Ківа рушила за ними.

— Панно Мерідан, на одне слово?

Ківа завмерла на порозі кімнатки для обстежень.

— Так, Матроно-Цілителько? — запитала вона, використовуючи формальне звертання до жінки не лише через її вік і досвід, але й тому, що та була головою Академії Срібношип.

— Дуже мало людей помітили б знебарвлення під нігтьовою пластиною так швидко, як ти, — сказала Меддіс, прикриваючи померлого простирадлом. — І ще менше зробили б це без належної підготовки. — Вона підвела погляд, їхні очі зустрілися. — Ти мене вразила.

Ківа знітилася і пробурмотіла:

— Дякую.

— Фаран Мерідан мене також колись вразив.

Ківа миттєво перестала нітитися. Зморшки цілительки Меддіс поглибилися, коли вона усміхнулася:

— Я зрозуміла, чия ти донька, тієї миті, як ти зайшла в ці двері.

Вагаючись, чи їй варто тікати, чи зачекати, аби довідатися, що цілителька скаже далі, Ківа не встигла зробити вибір, і Меддіс запитала:

— Як твій батько? Досі рятує світ, по одному пацієнту за один раз?

Ківі на думку спав мільйон відповідей, але вона вирішила просто сказати:

— Він помер. Дев’ять років тому.

Обличчя Меддіс спохмурніло:

— О. Прикро це чути.

Ківа лише кивнула, не бачачи причин відкривати подробиці того, як він помер. Чи де.

Матрона-Цілителька прокашлялася.

— Твій батько був моїм найкращим студентом… якщо не брати до уваги той факт, що він взагалі не був студентом у Срібношипі. Юний Фаран Мерідан завжди прослизав на мої заняття, поводячись наче невинний новак. — Меддіс втішено пирхнула. — Він був настільки перспективним, що я тоді так і не повідомила про нього Матроні-Цілительці, знаючи, що та заборонить йому вхід на територію. Хтось із таким природним, інтуїтивним талантом заслуговував на шанс відточувати навички. Я вірила в це тоді. — Вона замовкла. — І вірю зараз.

Від погляду, який Меддіс кинула на Ківу, в тієї перехопило подих.

— Смерть Фарана — це трагічно, але я в захваті, дізнавшись, що його пристрасть перейшла в спадок, — сказала цілителька. — Якщо захочеш, тебе радо приймуть на навчання в Срібношип. Прослизати не знадобиться.

Ківин рот розтулився і стулився, як у риби. Навчатися в Срібношипі було мрією.

Скільки б вона дізналася… Від самої думки про це в неї на очі навернулися сльози.

А тоді їх стало ще більше, тому що вона знала, що не може погодитися.

Мати померла.

Я на шляху до Валленії.

Настав час забрати наше королівство.

Ківа написала ці слова своїм братові й сестрі, коли пішла з Заліндова, і їй слід довести справу до кінця, відмовившись від власних поривань на користь своєї сім’ї.

— Поміркуй над цим, — сказала цілителька Меддіс, коли Ківа нічого не відповіла. — Не квапся. Пропозиція лишатиметься чинною.

Проганяючи сльози, Ківа підготувалася ввічливо відмовитися. Але коли вона врешті-решт заговорила, то сказала:

— Я обміркую це.

Всупереч власним словам, Ківа знала, що Срібношип не є її майбутнім. Щойно Меддіс дізнається, де вона практикувала свої навички останні десять років, то відкличе своє запрошення. Ківі було потрібно тільки підкотити рукав і відкрити шрам у формі літери З на руці.

Але вона не могла цього зробити. Не могла настільки безповоротно нашкодити собі. Натомість вона тихо попрощалася і вийшла з кімнати для обстежень у стерильний коридор зовні.

Ківин розум не міг заспокоїтися, тож, ідучи довгим коридором, вона приділяла небагато уваги одягненим у білі мантії цілителям і студентам, а також різноманіттю відвідувачів і пацієнтів у простому вбранні, які проходили повз. Раніше того ж дня їй провели тур кампусом, і вона дізналася, що там три великі лазарети: один — для психологічних травм і зцілення, один — для догляду за стаціонарними пацієнтами й реабілітації і ось цей — для діагностування й лікування фізичних хвороб і поранень. Кампусом також було розкидано нечисленні малі будівлі, як-от майстерня аптекарів, карантинний блок, морг і цілительське помешкання. Загал мав доступ тільки до основних лазаретів, які поєднувалися зовнішніми переходами з аркоподібними кам’яними крилами, звідки відкривався вид на сади в центрі території. Срібношипський Прихисток (так називалися ті сади) — місце, де пацієнти й цілителі могли відпочити, насолоджуючись спокоєм дзвінкого струмка і ароматами польових квітів, і все це на пагорбі, з якого відкривався краєвид на місто, й аж вниз до того місця, де витка річка Серін зустрічалася з Тетранським морем.

Саме до Прихистку Ківа і рушила, щойно вийшла з найбільшого лазарету, трішки пройшовши кам’яною доріжкою, а тоді зійшовши з неї; її сандалі потонули в пишній траві, надвечірнє сонце вигрівало прохолоду в її кістках. Вона безцільно йшла, доки не дісталася до кладочки, якою можна було безпечно перебратися через дзюркотливий потічок, зупиняючись, аби опертися на дерев’яні поруччя і спробувати зібрати думки.

— Ой-ой, яке серйозне обличчя.

Ківа завмерла від знайомого голосу, попри те, як той змушує її почуватися… і що змушує відчувати. Вона зібралася з духом і повернулася, аби побачити постать якраз тоді, коли та зупинилася поруч.

Джарен Валлентіс… більш відомий як принц Деверік. Товариш-в’язень, з яким вони разом утекли, компаньйон у подорожі, її колись друг (і колись потенційно навіть більше ніж друг) і заклятий ворог її сім’ї.

Її заклятий ворог.

— Це моє звичайне обличчя, — сказала Ківа, намагаючись не витріщатися. Його темно-блакитна сорочка з золотою вишивкою вздовж коміра виглядала на ньому добре, як і підігнані по фігурі чорна куртка й штани. Аби відвести погляд, знадобилося значне вольове зусилля.

— Так, і воно надто серйозне, — заявив Джарен, простягаючи руку, аби заправити пасмо темного, розтріпаного вітром волосся їй за вухо.

Ківине серце зрадливо підскочило, і вона внутрішньо себе насварила. Буденні прояви прихильності від Джарена не були незвичними. Навіть коли вони разом були в Заліндові, він поводився щодо неї відверто дружньо. З того часу, як вони втекли, Ківа намагалася тримати його на відстані, але її сила волі не безмежна. Здавалося, він народився з єдиною метою — спокушати її, відволікати від завдання.

І це було неприпустимо.

— Хороший видався день? — запитав він, неповторні синьо-золоті очі спіймали її погляд.

Ківа розправила своє вбрання (проста зелена сукня з тонким білим кардиганом) і зважила відповідь. Через Джарена вона опинилася в Срібношипі: він нагадав про борг, унаслідок чого її розбудили на світанку і швидко вивезли з Річкового палацу заради єдиної в житті можливості провести день у найкращій цілительській академії в королівстві.

У Ківи було безліч причин ненавидіти принца-наступника, але вона не могла накопичити палючої ненависті, яка б її пожерла. У цьому вона звинувачувала Джарена. З тієї миті, як вони зустрілися, він був дбайливим, уважним і цілком їй відданим. Навіть коли вона дізналася, що він збрехав щодо того, хто він насправді, вона все одно не була спроможна повернутися до нього спиною і покинути помирати в тунелях під Заліндовом. Вона відчайдушно намагалася загартувати своє серце щодо нього за ті тижні, які вони провели разом у палаці його сім’ї в горах Тенестра, і під час довгих днів їхньої подорожі до Валленії, але це виявилося намарне. Він був надто симпатична зараза. І це ускладнювало все, що Ківа планувала зробити з ним і з його сім’єю.

І вона не зізнавалася в цьому… навіть собі.

— Він видався… — вона затнулася, не впевнена, як відповісти. День був неймовірним, надзвичайним, таким, як вона і сподівалась. Але знаючи про те, що доведеться відмовитися від пропозиції Меддіс, вона сказала лише: — Цікавим.

Джаренові золоті брови піднялися:

— Блискуча похвала.

Ківа проігнорувала його сарказм і запитала:

— Що ти тут робиш?

Поблизу місця, де вони стояли, спершись на поруччя кладки, не було нікого, але вона все одно нервово дивилася в простір поза Прихистком і на групки людей, які йшли арковими кам’яними переходами між лазаретами.

— Я прийшов тебе забрати, — з радісним підморгуванням сказав Джарен. — Перший шкільний день і все таке.

Ківа похитала головою:

— Ти не повинен тут бути.

— Ой, — сказав Джарен, притискаючи долоню до серця. — Аж заболіло. Прямісінько тут.

— Якщо тебе хтось упізнає…

У Джарена вистачило нахабства загиготіти.

— Люди у Валленії звикли, що я і моя сім’я вільно розгулюємо поміж них. Ми одягаємо маски лише під час особливих заходів, тож решту часу нас легко впізнати. Не переймайся — ми не така дивовижа, як ти думаєш.

— Сумніваюся, що Наарі з тобою погодиться, — заперечила Ківа, дивлячись повз нього. — Де вона?

З того часу, як вони покинули Заліндов (і тоді, коли перебували там), рідко випадало побачити Джарена без його найвідданішої вартової, його Золотого Щита. Те, що Наарі Арелл зараз була відсутня, означало одне з двох: або вона давала їм простір і наглядала здалеку, або…

— Тебе вразить, якщо я скажу, що мені вдалося від неї вислизнути?

Самовдоволена широченна усмішка на Джареновому обличчі змусила Ківу нахилити голову вбік, на її губах заграв усміх, коли вона сказала:

— Мене вразить, якщо тобі вдасться пережити її гнів потім.

Джаренова усмішка зникла, натомість він скривився.

— Так. Ну. — Він розправив плечі і збадьорився. — Це проблема на потім.

— Я скажу щось гарне на твоєму похороні, — пообіцяла Ківа.

Джарен різко засміявся.

— Ти така люб’язна. — Тоді він ухопив її за руку і повів за собою назад до аркового переходу. — Ходімо, нам час, якщо не хочемо все проґавити.

Ківа спробувала звільнитися від його хватки, але його пальці лише зміцніли, тож вона здалася, не звернула уваги на те, наскільки приємно це було, і спробувала встигати за його широкими кроками.

— Проґавити що?

— Захід сонця, — відповів Джарен.

Коли він більше нічого не сказав, Ківа сухо зауважила:

— Це тебе здивує, але завтра буде ще один.

Джарен легесенько її підштовхнув:

— Дотепниця.

Вдоволений погляд, який він на неї кинув, зігрів її зсередини… і це вона також проігнорувала.

Вона багато ігнорувала останнім часом, якщо це стосувалося Джарена.

— Щорічний Річковий фестиваль починається на заході сонця сьогодні, — сказав він. — Він триває всі вихідні,

але перша ніч завжди найліпша, тож нам краще переконатися, що знайдемо гарний огляд.

— Чого?

— Побачиш, — загадково сказав Джарен.

Ківа швиденько вирішила. Вона дозволить собі цю одну ніч — одну ніч, аби побачити Річковий фестиваль і насолодитися Джареновим товариством, знаючи, що їхні дні разом уже полічені.

Одна ніч, а тоді вона вирушить у Низькодуб, де врешті завершить те, що налаштувалася зробити, покинувши Заліндов.

Байдуже, що вона відчуває, байдуже, як принц-наступник проточив шлях до її серця, — настав час падіння сім’ї Валлентісів.

РОЗДІЛ ДРУГИЙ

Два дні тому, після свого прибуття, Ківа дізналася, що Валленія відома як Річкове місто. З численними звивистими водними каналами, серед яких найбільше вражала могутня річка Серін, яка петляла і звивалася столицею, наче змія.

Саме до річки Джарен і вів Ківу: легкий піший спуск зі Срібношипу, потім вони дісталися до головного водного шляху, де люди вже почали юрмитися на узбіччях, які підходили до води. Повітря було густим від очікування.

Поки вони прокладали собі шлях крізь натовп, Ківа припустила, що Джарен веде її назад до Річкового палацу — дива архітектури, розділеного навпіл Серіном. Дві половини палацу поєднував позолочений міст. Навіть Ківі не вдавалося заперечити пишність королівської резиденції, зовнішні стіни якої пронизував люмоній, створюючи приголомшливий сяйливий ефект.

Досі Ківа бувала лише в східному палаці, де Джарен мав у власному розпорядженні ціле крило… включно з гостьовою частиною, де Ківі виділили розкішну кімнату з вигодами. Його сестра і брат — Міррин і Оріель — також мешкали в східному палаці, але їхні батьки проживали на західному березі річки. Ківа ще не бачила короля й королеву, але зважаючи на те, що вона відчувала до монархів, вона й не поспішала з ними зустрічатися.

Натовп став незручно щільним, коли вони дісталися до Річкового палацу. Це дало Ківі вагому підставу звільнити свою долоню з Джаренової. Вона відмовилася визнати почуття втрати, яке виникло, щойно їхній зв’язок обірвався, а зосередилась на його скуйовдженій золотисто-каштановій потилиці, поки він вів її з головної вулиці в похмурий перехід — задовго до того, як вони дісталися палацових воріт із їхніми вартовими. Ветхі споруди обабіч були високі й приховували сонце, яке швидко сідало, і відкидали глибокі тіні на шлях перед ними.

— Це зараз ти мене вб’єш і заховаєш труп? — запитала Ківа, примружено вглядаючись у морок.

— Не сміши, — сказав Джарен, а тоді додав: — Таке за мене роблять спеціальні люди.

Ківа пораділа, що темрява приховала її посмішку.

— Не хочеш бруднити свої королівські руки.

Джарен фиркнув.

— Мої королівські руки зайняті іншим. — Він провів її вздовж калюжі, залишаючись достатньо близько, аби їхні руки легенько торкалися, поки вони йдуть. — Вже недалеко… якраз он там.

— Що саме? — запитала Ківа.

— Я тобі казав: ми хочемо гарного краєвиду.

— На річку?

— І палац, — сказав Джарен, різко зупиняючись поруч зі старезними дверима. Мідна ручка безпомічно відвалилася від дерева, коли він повернув її.

— Ти серйозно? — спитала Ківа, коли зазирнула всередину і побачила сходи, чи радше планки гнилої деревини, які піднімалися з порожньої кімнати й тяглися нагору, за ріг і геть з очей.

— Де твоє відчуття пригоди? — запитав Джарен, тягнучи її в прохід.

Якби не слабкий натяк на світло, яке пробивалося десь високо вгорі над ними, Ківа взагалі нічого не бачила б.

— Спасибі, але в мене було стільки пригод, що вистачить на ціле життя, — сказала вона.

Він все одно повів її за собою до сходів і підштовхнув, аби йшла першою.

— Це всього кілька маленьких сходинок, — заспокоїв Джарен, коли вона піднялася на першу, другу, третю, тоді вище. — Бачиш? Вони цілком безпечні.

Саме тоді, коли він це сказав, деревина, на яку вона щойно перенесла вагу, тріснула. З Ківи вирвався писк, але замість того, щоб гепнутися на землю, її нога зупинилася прямо в повітрі.

З розкритим ротом вдивляючись у порожнечу під собою, Ківа повернулась — Джарен із ніжною втіхою похитав головою:

— Реально, навчися мені довіряти.

Ківа відчула невагомість, а тоді вона раптом піднялася понад гнилими східцями — Джаренова стихійна магія несла їх обох на вершину, оминаючи можливі майбутні небезпеки.

Ківа дочекалася, доки знову стоятиме самостійно, а тоді сказала:

— Ти з самого початку міг так зробити.

— Магія має свою ціну, — сказав Джарен, спрямовуючи її в ще одні обшарпані двері, які вели на відкритий дах. — Лише дурень марнує силу без причин.

— Чого це коштує тобі? — зацікавлено запитала Ківа?

— Залежить від того, скільки використаю. Щось на кшталт цього… — він вказав на східці позаду, — не вимагає багато зусиль. Але великі штуки можуть бути виснажливими. — Джарен спрямував її довкола кам’яного димаря. — Наскільки розумію, чим більше енергії в мене — тим сильніша моя магія. І навпаки.

— Вона в тебе колись закінчувалася? Маю на увазі магію.

— Кілька разів, коли я був молодший, — зізнався Джарен. — Я намагаюся не допускати, аби зараз таке траплялося, адже через це я почуваюся дивно, наче якоїсь часточки мене не вистачає. Моя магія… — Він замовк, думаючи. — Це частина мене, розумієш? Як рука чи нога. Якщо я використовую надто багато і надто швидко, то здається, наче я відрізав собі руку, і мені доводиться чекати, аби та відросла. Зрозуміло?

Ківа кивнула, впізнаючи схожості з власною магією — заборонена сила зцілення в її жилах, мітка кровної лінії Корентін.

На відміну від Джарена, однак, Ківа не могла уявити себе з його замріяним тоном, радістю і задоволенням, коли він розмовляв про свою магію. Для власної безпеки їй доводилося приховувати свою магію глибоко всередині. Вона почала вважати це радше тягарем, ніж даром, інколи заперечуючи все, аби не ризикувати викриттям. За останні десять років вона використала її тільки раз, у мить відчаю, аби врятувати…

— К-Ківо! Ти т-т-тут!

Джарен різко завмер і під носа пробурмотів лайку, коли побачив, хто перед ними. Ківин погляд пом’якшився, коли вона побачила рудого хлопчика, який підстрибом прямував до них, а тоді вона тихо захихотіла, коли побачила причину Джаренового горя: його Золотий Щит стояла з перехрещеними руками, її темне обличчя хмурилося від невдоволення.

До того як хтось устиг щось сказати (чи закричати, судячи з виразу обличчя Наарі), Тіпп дістався до Ківи і швидко її обійняв. Хоча це й тривало короткий час, вона упилася обіймами, гостро усвідомлюючи, що він мало не помер шість тижнів тому. Якби вона не дісталася до лазарету вчасно, якби їй не вдалося скористатися давно притлумленою магією і зцілити його…

Але Тіпп не помер. Він був живий-здоровий і настільки ж кипучий, як завжди.

Ківа хвилювалася перші кілька днів після того, як він ледве не помер. Він був дезорієнтований, коли врешті-решт прокинувся, навіть нажаханий. Довелося швидко збрехати, аби переконати його, що він вдарився головою і не можна вірити ні в що, що він пригадує. Коли вона запевнила його, що з ним усе гаразд, що він вільний, він негайно став радісним собою, готовим завойовувати світ і на повну насолоджуватися життям. Він навіть оком не повів, почувши, що Джарен — принц, хіба що навіть з більшим нетерпінням став очікувати пригод, які на них чекають, коли вони потраплять до Валленії.

— Давай, д-д-давай, давай, — сказав Тіпп, тягнучи її до краю споруди.

Ківа зауважила на землі покривало, поруч — відкритий плетений кошик, у якому були принадно розкладені фрукти й випічка. Але вона подивилася на них краєм ока і, коли Тіпп ривком зупинився, перевела увагу на краєвид міста.

— Ого! — видихнула Ківа.

Її приголомшив не тільки Річковий палац: з люмонієвими жилками на дахах численних будинків, усе місто аж сяяло, коли останній поцілунок сонячного світла танув за обрієм.

— Правда? — спитав Тіпп, підтанцьовуючи. — Н-Наарі казала, що це один з н-найкращих краєвидів у ст-толиці.

— Вона не помилилася, — погодилася Ківа і кинула погляд назад. Вартова палко розмовляла з Джареном. Принц наче приховував усмішку, що аж ніяк не допомагало заспокоїти Наарі.

— Гадаєш, н-нам варто його врятувати? — прошепотів Тіпп, слідкуючи за поглядом Ківи. — Наарі дуже р-розсердилася, коли збагнула, що він п-пішов без неї.

— Він витримав Заліндов, — сказала Ківа, з перехрещеними ногами сідаючи на покривало перед відкритим краєвидом міста. — Витримає і Наарі.

— …і якщо ти колись отак утечеш знову, я особисто замкну тебе в підземеллі, чуєш мене?

Над ними проплив роздратований голос Наарі. Ківа скривилась і виправила попереднє твердження:

— Мабуть.

Тіпп загиготів, але швиденько заштовхав до рота печений смаколик, коли Наарі закрокувала в їхньому напрямку і поправила зброю, аби мати змогу сісти. Вона кинула на Ківу погляд і пригрозила:

— Якщо я довідаюся, що ти маєш якийсь стосунок до…

Ківа швиденько підняла руки:

— Я невинно займалася власними справами, а потім він потягнув мене сюди.

— Дякую за солідарність, — пробурмотів Джарен, падаючи поруч із Ківою, настільки близько, що вона відчувала тепло його тіла.

Вона поміркувала, чи не відсунутись, але, одягаючись вранці, вона не думала про нічну прогулянку, і тонкий кардиган не надто захищав від вечірньої прохолоди.

Одна ніч, нагадала вона собі. Їй нічим не зашкодить лишатися на тому місці, де вона зараз.

— Принаймні в нас д-доволі їжі, — сказав Тіпп, тягнучись по виноград.

— Яке полегшення, — сказав Джарен сухим тоном.

Тоді Ківа збагнула: побачивши Наарі й Тіппа, Джарен вилаявся, бо не сподівався їх там побачити. Це все — краєвид, покривало, кошик — він підготував для неї.

Вона повернулася і застала на його обличчі ніяковий вираз. Він легенько знизав плечима, мовляв, «я старався», і в ній щось розтануло. А тоді вона нагадала собі, хто вона така і що планує зробити з ним — що повинна зробити з ним, — і відвернулася, зводячи стіну довкола свого серця.

— На майбутнє, — заявила Наарі, — коли ви вдвох вирішите вислизнути, аби побути наодинці, будь ласка, робіть це в межах палацової території.

Ківа відкрила була рота, аби заперечити, що має до цього стосунок, але Джарен був першим, сказавши:

— Яка ж це тоді розвага? — Він кинув вартовій яблуко. — З’їж щось, Наарі. Ти буркітливіша, ніж зазвичай, коли голодна.

Погляд, яким вона його наділила, обіцяв розплату, але вона піднесла фрукт до губ і надкусила.

— Вже недовго, — сказав Джарен Ківі, пропонуючи таріль з випічкою. — Поїж і вмощуйся зручніше.

Жуючи тарт із заварним кремом, Ківа подивувалася з незвичності того, що можна отак вільно їсти. Вперше з часу, як вона була дитиною, в неї на кістках було якесь м’ясо, вже не кажучи про вигини, яких раніше не існувало. Тіпп також розцвів, відколи вони покинули Заліндов і перестали їсти ті злиденні пайки; його хлоп’яча статура зміцніла, веснянкувата шкіра променилася юнацькою свіжістю.

Ківа задумалася, як їй взагалі вдавалося виживати так довго на такому мізері. Але Заліндов позаду. Одного дня вона вимагатиме розплати за злочини, які здійснив Наглядач Рук, — той, хто ніс відповідальність за смерть її батька і багатьох інших. Але той день, вона знала, зачекає.

— Будь-якої миті, — сказав Джарен, коли останній сонячний промінь зник за обрієм.

Тіпп нетерпляче став навколішки; Наарі продовжувала жувати яблуко, та погляд її пильних бурштинових очей стрибав по даху. Ківа примружено вдивлялася в сутінки, гадки не маючи, на що дивитися, особливо зважаючи на темряву, яка швидко падала на місто.

— Ми… — почала Ківа і раптом зойкнула.

Калейдоскоп кольорів запалив ніч у супроводі оркестрової симфонії, яка ширилася містом. Важко було визначити, звідки долинає музика, але веселкові прожектори били з палацового позолоченого мосту, прямісінько в серці річки Серін, відбиваючись від води психоделічним серпанком.

Натовп заволав, аж у Ківи задзвеніло у вухах навіть на такій відстані. Галас переніс її прямісінько в Заліндов, у ту мить, коли вона викликалася добровільно взяти на себе материн вирок: рев зчинився тоді серед в’язнів, яких там зібрали. Її долоні спітніли, але міський натовп святкував, а не глузував, звуки були радісні, і тиск у її грудях послабився.

— Ну от, — сказав Джарен збоку від Ківи, коли кольорове світло почало звиватися спіралями.

Він не знав про її внутрішню битву зараз, але серед усіх людей саме він мав розуміти її тривалу травму, тим більше що й він по-своєму страждав, адже вона чула його невпинні кошмари через стіни за ті тижні, які вони провели в зимовому палаці. Вона поводилася так, наче нічого не знала, не відкриваючи, що безсонно лежала, доки звуки його неспокою не затихали, так і не ділячись тим, що й сама вві сні зазнавала мук.

Відштовхуючи думки геть, Ківа стала навколішки поруч із Тіппом, прагнучи побачити причину Джаренової заяви.

Через кілька секунд посеред світла з’явився човник, кольорові смужки змістились і сформували ідеальне коло довкруг суденця. На кормі стояла самотня постать у білому, на обличчя натягнений каптур, з-під якого проглядалася золота маска.

Музика сягнула піку, і з нею фігура простягла руки в повітря, світло знову почало рухатися, цього разу більш хаотично.

Річка завирувала й забулькотіла, довкола човна сформувався вихор, у центрі якого човен навіть не рухався. А тоді…

— Не м-може бути! — вигукнув Тіпп, коли з вихору вирвався лебідь, утричі більший за човен… і цілком зроблений з води. Веселкове світло майнуло з мосту й підсвітило птаха, той здійнявся в повітря, водяні крила били і капотіли просто в Серін під ним.

— Д-дивися! — вигукнув Тіпп, привертаючи Ківин приголомшений погляд знов до постаті на човні, яка рухала руками під музику і знову вказувала на воду.

Цього разу з’явилася зграйка дельфінів, усі не менш ефектного розміру. Їх торкнулися численні прожекторні промені, ті стрибали над поверхнею води, глибоко пірнаючи, а тоді знову з’являючись, аби високо підскочити, виконуючи кілька акробатичних трюків поспіль.

Коли постать на човні знову вказала пальцями, цілий відрізок Серіну завирував, у повітря вирвалися довгі прямі лінії, верхівки яких розцвіли ідеальними соняхами, підкресленими яскравим жовтим світлом з мосту. Тоді соняхи розділились, і крізь них галопом промчав табун коней, струшуючи гривами й розбризкуючи за собою воду.

— Що це все таке? — видихнула Ківа.

— Річковий фестиваль прославляє життя, — відповів Джарен.

З виру сформувався масивний дуб і здійнявся в небо. Райдужні птахи з’явились і одразу злетіли з його гілля, приєднуючись до лебедя, який ще кружляв над річкою.

— Багато століть він нагадував про те, що наше життя підпорядковується сезонам і що ті, хто пережив зиму, можуть розслабитися і радіти весні. Але зараз це, по суті, просто привід для свята. — Оркестр зазвучав гучніше, Джарен теж заговорив голосніше: — Протягом року в нас відбуваються чотири такі фестивалі: Річковий фестиваль навесні, Квітковий карнавал влітку, Жарова церемонія восени і Кришталева завірюха взимку. Кожен присвячений певній стихійній силі — вода для весни, земля для літа, вогонь для осені і вітер для зими — і нагадує нашим людям про магію, якою ми володіємо, і захист, який їм даруємо.

Ківа примружено розглядала постать на човні:

— Це ж королева там внизу, так?

Це має бути вона, адже король увійшов у сім’ю Валлентіс через шлюб, а отже, не володіє магією; в принцеси Міррин — стихія повітря з нахилом до вогняної, а юний принц Оріель найбільше схильний до магії землі. Тільки Джарен здатний розпоряджатися всіма чотирма стихіями — це причина, з якої його було названо спадкоємцем, незважаючи на те, що принцеса Міррин була найстаршою дитиною, — але про людське око його вважали лише могутнім вогняним стихійником, з певним контролем над вітром. Народ гадав, що наступником обрано саме його через могутність магії, і лише небагато людей знали, на що він дійсно спроможний… Ківа — одна з них.

— Так, це моя мати, — підтвердив Джарен. Голос не виказав, що він почуває до жінки, яка знущалася з нього роками і мала приховану від загалу залежність від «янгольського пилу».

— Вона дуже могутня, — обережно зауважила Ківа.

До того як Джарен відповів, із Серіну постав колосальний змій і одним ковтком поглинув дуб, а тоді поповз до поля соняхів, ковтаючи і їх. Тоді він зазміївся догори, і птахи зникли в його водяній пащі, слідом за ними — дельфіни-акробати й коні. Незабаром лишився тільки змій, крутячись довкола човна замість виру, який розчинився.

— Вір чи ні, отакі трюки не вимагають багато зусиль, — сказав Джарен. — Вона буде трішки втомлена потім, але це й усе. — Він вказав на воду: — Вона майже закінчила. Ця частина тобі сподобається.

Було важко не ставити ще питань, але Ківа зосередилася на змієві, який здіймався високо над річкою, наче безкрилий дракон у повітрі. Коли оркестр сягнув кульмінації, королева Аріана плеснула в долоні, і змій вибухнув, перетворившись на мільйони краплин води, завислих у повітрі, наче блискучі діаманти.

— Ой! — Ківа не змогла не зойкнути, коли Річковий палац ожив, люмоній засяяв яскраво, аж їй довелося рукою затулити очі.

І, наче це було якимось знаком, натовп заревів ще голосніше, а ті, хто стояв найближче до води, засвітили ліхтарики у формі лотосів і опустили їх на воду: спершу десятки, потім сотні, а тоді тисячі їх попливли річкою.

— Навіть к-краще, ніж я уявляв, — прошепотів Тіпп голосом, повним зачудування.

Хлопчик не помилявся: поєднання краплин води і плавучих ліхтариків, підсвічених палацом, було найкрасивішим видовищем, яке Ківа бачила в житті.

А тоді настав час феєрверків.

Тіпп вигукнув: «Юху!», коли ті вибухнули над палацом, а Ківа підскочила від того, наскільки гучно затріщав перший. Музика перебивала галас, оркестр грав, натовп кричав від захвату.

— Ти казав, що це триватиме всі вихідні? — Ківа практично кричала до Джарена, аби він почув її через бахкання.

— Два наступні дні будуть тихіші, — він також мало не кричав. — Вони більше про мистецтво, культуру, спільноту, не будуть настільки драматичними.

Драматичні — доречне слово, подумала Ківа. Шоу було видовищним із тієї миті, як човен з’явився на воді. Зараз човен зник, королева повернулася до палацу, залишивши свій народ насолоджуватися святкуванням.

Ківа вмостилася дивитися піротехнічне шоу, охаючи і ахаючи разом з Тіппом. Лише коли згасла остання жаринка, краплини дощем упали назад у Серін і палац поволі повернувся до звичного стану. Однак ліхтарики-лотоси продовжували осяювати воду, і хоча оркестр замовк із завершенням феєрверків, вуличні музиканти заграли жваві мелодії, продовжуючи святкування після завершення офіційної частини.

— Ходімо, — сказала Наарі, підводячись і обтрушуючи крихти випічки зі свого шкіряного обладунку, майже ідентичного тому, що вона носила в Заліндові. — Треба повернутися в палац до того, як унизу стане надто галасливо. Я воліла б не пояснювати королю з королевою, як їхній син і його друзі втрапили в п’яну вуличну колотнечу.

— Хочу п-побачити вуличну к-колотнечу! — сказав Тіпп, підстрибуючи поруч із нею.

Наарі закинула руку йому через шию:

— Іншим разом, малий.

Його обличчя спохмурніло, але він знову збадьорився і сказав:

— Орі т-так заздритиме. От п-повернусь і розповім йому, як було д-дивитися все звід-дси.

— А де Оріель? — запитала Ківа. Жвавий юний принц став з Тіппом нерозлийвода з того часу, як вони зустрілися два дні тому. Хоч куди йшов один, другий рушав слідом, принаймні до сьогоднішнього вечора.

— Королівська сім’я зазвичай спостерігає за відкриттям сезонного фестивалю з палацу, — сказала Наарі. Вона подивилася на Джарена і наголосила: — Разом.

Ківин погляд також перемістився на нього.

— А ти втік.

Після шести тижнів поруч із чванькуватою принцесою Міррин і кокетливим принцом Кальдоном Ківа не могла його звинувачувати.

— Не вперше і не востаннє, — сказав Джарен з усмішкою, в якій зовсім не було каяття. — Звідки, на твою думку, я знав це місце? Ходив сюди роками.

Наарі ледве чутно застогнала, а тоді сказала:

— Збирайтеся. Ми йдемо.

Світлове шоу завершилось, і ніхто не сперечався зі стислим наказом вартової.

Тіпп допоміг зібрати залишки їжі в кошик, жменями запихаючи в рот крекери й сир так, наче йому більше ніколи не випаде нагоди поїсти. Ківа розуміла такий відчай і думала, скільки часу мине, перш ніж це зникне… у них обох.

Порив вітру вдарився об дах, вона затремтіла і потерла руки. Помітивши її реакцію, Джарен зняв свою куртку і накинув їй на плечі. Тепло негайно просочилося в неї, коли вона прослизнула руками в рукави, заспокійливий запах свіжої землі, морської солі, ранкової роси та деревного диму залоскотав ніздрі. Земля, вітер, вода і вогонь — запах унікально Джаренів.

— Дякую, — прошепотіла вона, рішуче ігноруючи те, як спокусливо його сорочка облягає м’язи.

— Для тебе що завгодно, — сказав Джарен, підморгнув і нахилився зібрати решту їхніх речей. Рух зробив його статуру ще рельєфнішою під місячним світлом, його тіло настільки бездоганне, що…

— Кхм, — кашлянула Наарі, її обличчя лишалося суворим, але бурштинові очі сміялися.

Силою волі проганяючи жар зі щік, Ківа склала пікнікове покривало і передала Джаренові, який забрав важкий кошик у надто охочого допомогти Тіппа.

— Готово, — сказав Джарен Наарі.

Вона й оком не повела на те, що принц-наступник несе їхні речі, наче в’ючна коняка. Він роками поводився значно приземленіше, ніж належало за статусом. З-подібний шрам на руці — доказ того, що він служив своїм людям, того, на що він готовий піти заради їхньої безпеки.

Ківа відчула провину, але проігнорувала це і пішла за Наарі — та прямувала через дах і далі повз ветхі двері до сходів, які вели прямо на вулицю. Ківа зиркнула на Джарена, дивуючись, чому він не провів її туди цим значно надійнішим входом, але він уникав її погляду.

«Реально, навчися мені довіряти», — сказав він їй раніше. Ківа заледве не фиркнула, усвідомлюючи, що його наміром було нагадати їй: з ним вона в безпеці… завжди.

Не те щоб вона цього й так не знала.

— Давайте швидше, — поквапила Наарі, перебиваючи Ківині зрадливі думки і підганяючи їх алеєю.

Тепер у повітрі відчувалася небезпека, майже так, наче за ними спостерігали, але Ківина стурбованість злегка послабилася, коли вони наблизилися до головного шляху, світло і звуки фестивалю дужчали з кожним кроком, який наближав їх до річки.

Наарі лайнулася, коли вони вийшли з бічної вулиці й застали рій людей, які стояли плечем до плеча, танцювали, сміялись і співали під музику. Так багато веселощів… і перекрито шлях аж до палацових воріт.

— Мені це не подобається, — сказала вартова, випнувши губи. Ківа ледве її розчула понад різкими звуками вуличної вечірки.

— Це до світанку, — підказав Джарен, що не покращило настрій Наарі. — Може, ти не проти, аби ми лишилися тут на всю ніч…

Він швидко закрив рота після погляду, який вона йому кинула.

— Я прокладу нам шлях. Ви втрьох ідіть чітко за мною, — наказала Наарі. Одна її рука напружилася на руків’ї меча, наче вона збиралася прирізати всякого, хто стане їм на дорозі. — Жодних зупинок, жодного роззирання довкола. Прямо до воріт.

Вона дочекалася, доки приверне Тіппову увагу, адже той витріщався на хаос широкими, жагучими очима. Коли він врешті збагнув, чого вона хоче, то без особливого бажання погодився.

Натовп поглинув Наарі, щойно вона зробила крок у тому напрямку, але Ківа добряче підштовхнула Тіппа, аби лишався якомога ближче до вартової. Джарен підштовхнув Ківу вперед, а сам лишився в ар’єргарді, — це мало б не сподобатися Наарі, але раніше Джарен мав рацію: схоже, всім було байдуже до того, що серед них опинився принц-наступник. Для фестивальників вони були лише чотирма містянами, які намагаються прокласти собі шлях.

Коли вони були на півшляху до палацу, залунала музика і довкола них зринули потужні вигуки, тупання ніг, стрибки пітних тіл струснули землю. Ківа не чула нічогісінько через задоволені верески і ледве могла розгледіти постать Наарі, яку поглинув рухливий натовп. Десь дорогою Джарен покинув кошик і покривало, вивільнивши обидві руки, щоб натомість триматися за Ківу і розчищати для неї дорогу, а вона намагалася це робити для Тіппа.

Прозвучав ще один могутній вигук, стрибки посилилися. В Ківу кігтями вчепилася клаустрофобія, аж тут заблукалий пияк сильно відштовхнув її вбік і відірвав її пальці від Тіппа. Вона жахливо спіткнулася, і встояти на ногах вдалося лише завдяки міцній хватці Джарена. Та все одно вони вдвох врізались у групу людей, які загубились у веселощах до безтями.

Одного швидкого погляду вистачило Ківі для того, щоб збагнути: вона ще бачить Наарі… але не бачить Тіппа.

Негайно забувши про клаустрофобію, Ківа заволала його ім’я, перекрикуючи музику, а над вухом Джарен робив те саме. Вони разом пірнули вперед — і помітили хлопчика на землі. Той силкувався підвестися.

— Його затопчуть! — вигукнула Ківа, серце стрибнуло їй в горло.

Вона ледве договорила. Джарен проштовхався повз неї крізь задушливий натовп, дістався до Тіппа одночасно з Наарі, й вони вдвох поставили хлопчика на ноги.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

ТОРЕЛ

Торел Корентін — більше відомий як Торел Мерідан — швидко крокував табором бунтівників, який ховався глибоко в лісі, біля села під назвою Низькодуб. Його кроки були цілеспрямованими.

Хоча ще тільки світало, кілька любителів рано прокидатися вже розворушилися, дехто тихо вітався з Торелом, коли він проходив повз їхні намети. Зазвичай він би зупинився й зав’язав з ними розмову, розпитав про справи, навіть поспарингував би з тими, хто бажає покращити свої бойові навички; але сьогодні він зосередився на тому, щоб відшукати сестру і поділитися тим, що міцно тримав у руці.

Серце в його грудях гупало, коли він наблизився до командного шатра в центрі галявини. Колись воно належало його матері, але тепер Зулейка привласнила його, здобувши статус тимчасової лідерки бунтівників. Торел досі кипів від люті через провальний план їхньої матері — план, про який вона йому не розповідала, доки не стало надто пізно, щоб він її зупинив. Надто пізно, щоб він її врятував. Надто пізно, щоб він хоча б попрощався.

Торелова рука міцніше вхопила закривавлену тканину, його пальці несвідомо стиснулися через новини, які він ніс. У ньому боролися туга і надія, проте він ретельно контролював свій вираз обличчя, коли зайшов у сестрине шатро.

Незважаючи на ранню годину, Зулейка вже була на ногах — пила з паруючого дерев’яного кухля й роздивлялася мапу Вендераллу на брезентовій стіні. Коли Тор прибув, її погляд кинувся до нього, вираз обличчя був порожнім, як уже не перший рік. Добросерда сестра, яку він знав, зникла — її місце зайняла загартована молода жінка, яка ставала дедалі дивнішою з кожним днем.

— Ти спізнився, — заявила Зулейка, сьорбаючи свій чай. — Повинен був повернутися кілька годин тому.

Торел проігнорував відсутність привітання і підійшов ближче. Зулейчине темне волосся блищало під світлом люмонієвого ліхтаря, який висів над головами; гладенькі кучері були такого кольору, як і його, але на цьому схожість закінчувалася. Зулейка була блідою, він — засмаглим. Її очі були відтінку рідкого меду, як у покійного батька, а він успадкував материн смарагдовий погляд. Зулейка була гнучка й підтягнута, як будь-який воїн у їхньому таборі, але Тор вивищувався над нею, його плечі були широкі, тіло — загартоване роками битв. Спільним у них, окрім кольору волосся, було лише татуювання, яке обоє носили над серцями: чотири слова, записані кодом, який вони вигадали ще дітьми.

Я не вклоняюся нікому{3}.

Тор не хотів думати ані про те, чому вони викарбували чорнилом ці слова на шкірі, ані про те, що відчуває, коли дивиться на них тепер. Жаль смакував кисло, а глибоченна виснаженість, він боявся, переслідуватиме його вічно. Він очистив розум і, підійшовши до Зулейки, сказав без вибачень:

— Мене затримали.

Його сестра спохмурніла й відкрила була рота, однак Тор поглядом змусив її замовкнути й простяг руку, показуючи закривавлену тканину, яка в його кулаці страшенно пожмакалася.

Зулейка спохмурніла дужче, коли розгорнула подане й прочитала закодовані слова, написані сестриним квапливим почерком.

Переклад був випалений у Тора в мозку: три короткі речення, наче кинджали били його в живіт один за одним.

Мати померла.

Я на шляху до Валленії.

Настав час забрати наше королівство.

Коли він заплющував очі, бачив лише код; і думати міг лише про те, чи кров належить його малій сестричці… чи їхній уже мертвій матері.

— Як це до тебе потрапило? — спитала Зулейка. Вона не виказала жодного натяку на те, що смерть матері на неї якось вплинула і що для неї взагалі щось означає воля їхньої давно втраченої сестри.

— Ібрагім, — назвав Тор корчмаря з «П’яного вепра» в Низькодубі.

То був їхній таємний зв’язок із зовнішнім світом. Не зовсім шпигун, але охочий (навіть якщо й нейтральний) інформатор, поки вони лишались у лісі, плануючи наступний крок.

— Він сказав, — пояснив Тор, — що це мало б прибути багато днів тому, але затрималося через погану погоду і те, що посланець захворів. І неможливо дізнатися, коли це відправили. Могли минути вже тижні.

З огляду на відстань, з якої це прибуло, могло минути й значно більше.

Як давно їхня мати померла?

Як давно сестра на волі?

Чому він не знав про це раніше?

Тор прикусив щоку зсередини, знаючи відповідь на останнє. Він не знав, тому що перебував за сотні миль. Не знав, тому що йому наказали відступати з лісів під Заліндовом, з гір, які захищали його й вибрану ним особисто команду елітних воїнів, які всі присягнулися ні перед чим не зупинятися, щоб проникнути у в’язницю й визволити його матір і сестру. Вони були готові пожертвувати своїми життями — та Зулейка наказала відступати. Тор лютував, особливо зважаючи на те, що вони успішно розбурхали заліндовських вартових удаваною спробою порятунку, змусили наглядача подвоїти охорону, як Тор і планував. Якби Зулейка почекала ще хоч день перед тим, як зажадати їхнього повернення…

Тор опирався її вказівкам, але він носив титул генерала армії бунтівників, тож мусив дотримуватись ієрархії. Хоча формально в нього був той самий рівень впливу, що й у сестри, нічого доброго з того, що вони почали б сваритися, не було б.

Але це не означало, що він не лютував внутрішньо через те, наскільки наблизився до порятунку сім’ї, до припинення божевілля, на яке перетворилось його життя.

Зулейка гмикнула, зіжмакала тканину й кинула її на землю.

— Дні, тижні, місяці — хоч як давно це трапилося, важливо, що ми робитимемо далі. Як ми це використаємо, — вона показала підборіддям на викинуту тканину. — Як використаємо її.

Тор силкувався, щоб не стиснути щелепи:

— Вона була у в’язниці десять років. І заслужила на життя…

— Її повідомлення, — обірвала його Зулейка суворим поглядом, — буквально кровоточить від бажання розплати.

— Ми навіть не знаємо, через що вона пройшла, — заперечив Тор.

— То дізнаємося, — Зулейчин погляд став хитрим, на її губи закралася крива посмішка. — Давай самі подивимося, що створили за останні десять років і наскільки зможемо випробувати вірність нашої сестри.

Торел нічого не сказав, боячись того, що може прозвучати. Зулейка сприйняла його мовчання за підтвердження й наказала:

— Знайди її, влаштуй зустріч. Не тут, — швидко додала вона. — Доки ми не будемо впевнені в її відданості, вона лишатиметься подалі від табору.

Торелові очі звузилися, він сказав:

— Вона наша сестра. Її відданість…

— Має бути доведена, як і будь-чия, — Зулейка зневажливо махнула рукою. — І вона не була нашою сестрою десять років. Заліндов міняє людей. Сподіваймося, що, хоч ким вона стала, це буде нам вигідно.

Торелове обличчя спохмурніло, він нахилився вперед:

— Ти розумієш, що говориш про Ківу? Ту дівчинку, якій ти заплітала волосся й розповідала казки на ніч? Ту дівчинку, яка, побачивши, що Геріс Стоун ляпнув бруд тобі на спідницю, зіштовхнула його в річку? Ту дівчинку, яка взяла на себе провину, коли ти так розлютилася на батька, що зіпсувала тонік з місяцеверби, на приготування якого він витратив місяці? Ту саму…

— Ближче до діла, Торе, — сказала Зулейка, позіхаючи.

Торел похитав головою і запитав:

— Як ти можеш говорити про неї з такою байдужістю?

Зулейка фиркнула:

— Залиш своє зболене серце при собі.

Вона ковтнула залишки свого чаю, а тоді пішла до брезенту, який відділяв командне шатро від її приватного помешкання.

— Валленія за пів години їзди звідси. Поїдь сам чи відправ когось іншого — мені байдуже. Просто переконайся, що її знайдуть. — Кинувши йому похмуру посмішку через плече, Зулейка договорила: — Час сімейного возз’єднання.

Торелові довелося порахувати до десяти, після того як вона зникла за брезентом, щоб зупинити себе, не піти за нею й не втрусити в неї трохи здорового глузду. Коли врешті йому вдалося подолати таке бажання, він розвернувся і вийшов із шатра, наїжачений від злості, покрокував до краю галявини і в самотність лісу за нею. Йому було потрібно кілька хвилин на самоті, щоб заспокоїти розум і вигадати, що робити далі, перед тим як він знову зайде на територію табору.

Бунтівники звикли, що він контролює не тільки їх, а й себе. Вони дивилися на нього в пошуках натхнення, заохочення, розради. А тепер він…

У його вухах пролунав тріск гілки, перебивши думки. Його гострі чуття прокричали пересторогу, тож Торел завмер і нахилив голову, пильно прислухаючись і уважно розглядаючи ліс.

І тоді він почув це.

Слабке «бринь» тятиви і «шурх», із яким розрізалося повітря, сповіщаючи про неминуче.

Час сповільнився, поки до нього летіла смерть. Адреналін разом зі страхом наповнили Тора, але він не піддався й не завагався в інстинктивній реакції. Швидким рухом крутнувся на підборах, рука різонула повітря, й пальці впіймали дерев’яну стрілу за всього кілька дюймів до того, як гострий наконечник пробив його шию.

— Чорт! Я тебе ледве не вбила!

Злість, яку Тор відчував після того, як вийшов з командного шатра, розчинилася, коли з-за дерева вийшла його найкраща подруга — однією рукою вона тримала лук, друга на стегні, обличчя перекошене.

— Ти ж розумієш, що дійсно могла вбити? — сказав Тор із сухими веселощами в голосі. Його серцебиття повернулося до нормального ритму.

— Ой, та прошу, — пирхнула Ресінда, закочуючи очі. — Ти б і вві сні впіймав ту стрілу.

У Тора пішли місяці на те, щоб опанувати такий маневр, і роки, щоб відточити його. Але навіть цьому була межа.

— Сьогодні ти була близько, Рес, — сказав він, пробігаючись пальцями по дерев’яній стрілі. — Надто близько.

— Ти про щось замислився, — без натяку на вибачення заявила вона, маршируючи до нього з однією простягнутою рукою, а другою пригладила попелясте пасмо, яке вибилося з її нашвидкуруч заплетеної коси. Вона потяглася до нього, забрала в нього з руки стрілу, повернула її в сагайдак і продовжила: — Так тобі й треба було б, якби вона влучила.

— І я зробив би своєю невпинною місією переслідувати тебе привидом з вічносвіту, — заявив Тор. — Ти б мене не позбулася.

— Боги, яке жахіття. — Ресінда зморщила ніс. — Якщо мені колись знадобиться мотивація не вбивати тебе, то ось вона.

Торові губи сіпнулися, важкість у грудях ще трохи ослабла.

— Мене має хвилювати, що це звучить так, наче ти це обмірковувала?

— Хвилювати? Звісно, ні, — сказала Ресінда з удаваною невинністю. — Ти ж знаєш, я люблю тебе надто сильно, щоб хотіти твоєї смерті, дорогесенький Торчику.

Тор скривився:

— Ненавиджу, коли ти так мене називаєш.

— Бідолашний маленький генеральчик, — засюсюкала вона, швидко кліпаючи.

Тор скривився ще дужче:

— Ще більше ненавиджу, коли ти називаєш мене так.

Рес загиготіла, знаючи, як він ставиться до свого титулу. Опустившись на траву, вона відхилилася на товстий стовбур і поплескала долонею по землі поруч із собою:

— Ходи сядь біля мене й розкажи, що так зіпсувало тобі настрій вранці.

— Ніщо не зіпсувало…

— Люди по той бік Евалону чули, як ти тупотів лісом, — перебила Рес, знову плескаючи по землі, більш наполегливо.

Зітхнувши, Торел упав поруч із нею. Його темні штани просякли росою, але він упіймав себе на тому, що йому байдуже.

Просто сидячи поруч зі своєю подругою серед лісу, він заспокоювався, залишки напруги танули, поки він прислухався до шелесту вітру в густому листі та до ранкових пташиних пісень.

Рес штурхнула його в плече, щоб привернути увагу, її очі свердлили його, і вона лагідно запитала:

— Щось трапилося, поки тебе не було? Це тому ти такий дратівливий сьогодні? — Її брови спохмурніли, коли вона додала: — Ти мав повернутися вчора ввечері… Я гадала, що то була просто поїздка за припасами?

— Була. — Тор раптом відчув себе виснаженим — нестача сну давалася взнаки тепер, коли він сів. — Але я зупинився в Низькодубі дорогою назад.

Рес щиглем скинула жука в себе з ноги.

— Хіба ти не казав, що в Низькодуб за припасами зась? Принаймні поки ми переховуємося тут.

— Я був там не заради припасів, — сказав Тор. На її питальний погляд він знову зітхнув, а тоді розповів усе, що відбувалося в кілька останніх годин.

— Зажди… Ківа вільна? — зазвичай рожеве обличчя Рес зблідло від шоку. — Але… як?

— Гадки не маю, — Тор похитав головою, відхилившись на стовбур. — Додай це до нескінченного списку речей, про які запитаємо, коли знайдемо її.

Ресінда мовчала так довго, що він повернувся й поглянув на неї. Вона жувала губу, глибоко замислившись.

— Що? — запитав він.

Повільно вона відповіла:

— Мені боляче це визнавати, зважаючи на те, якої я думки про Зулейку…

Тор ледве втримався від того, щоб фиркнути, адже найкраща подруга терпіти не могла його старшу сестру.

— …але вона діло каже, — продовжила Рес. — Я знаю, що Ківа, це, ну, Ківа, але десять років — довгий час. А десять років у такому місці, як Заліндов…

— Я цілком усвідомлюю, що вона не буде тією самою семирічною дівчинкою, якою колись була, — сказав Тор, його терпець уривався. — Я теж не той дев’ятирічний хлопчик. Але це не означає, що вона стала якимось монстром. Якщо хтось може пережити Заліндов і зберегти шматочок людяності, то це Ківа. Я в це вірю.

Тому що альтернатива… Торел не міг змусити себе навіть думати про таке.

Ресіндині мозолясті від меча пальці впіймали його із заспокійливим стисканням.

— Так і є, Торе. Ми заборгували їй принаймні шанс показати нам себе. — Ще рукостискання, а тоді вона опустила голос до шепотіння: — Співчуваю через твою матір.

Тор заплющив очі, на нього ринула хвиля емоцій. Горло стиснулось, і йому довелося кілька разів ковтнути до того, як вдалося прошепотіти:

— Ми обоє знаємо, що вона вже давно не поводилась як моя мати.

Рес підсунулася ближче і поклала голову йому на плече, пригортаючись збоку.

— Від цього не легше.

Вона не помилялася. Але Торел повільно оплакував матір — яку колись знав, колись любив — уже багато років. Хоч йому й важко було це визнати, Тільда Мерідан померла задовго до того, як потрапила в Заліндов, а того дня, як стала Тільдою Корентін, — того дня, як вийшла зі сховку, ведучи за собою тих, хто лишився від її сім’ї, та об’єдналася з бунтівниками як їхня давно втрачена королева.

Для Торела все змінилося в ту мить, його життя стало на інший курс. Зулейці також не дали вибору щодо долі, яка на них чекала, але його старша сестра пішла за матір’ю, гартуючи своє серце, від болю через те, що вони втратили… кого втратили. Тору не вдавалося так легко переключити свої емоції. Йому не вдавалося забути, що в них колись були молодший брат і лагідний батько, була ще одна сестра, яку він дуже любив… і не допоміг. Керін і Фаран Мерідани зникли назавжди, але Ківа… Вперше за десятиліття Тор відчув спалах надії. Вона вільна. Ківа вільна. І він зробить усе необхідне для того, щоб знайти її, захистити, як мав зробити тієї ночі десять років тому.

— Я тут, Торе, — тихо сказала Рес, відчуваючи боротьбу емоцій у ньому. — Що б тобі не було потрібне. Ти знаєш це.

Він знав. Якщо і є людина, на яку він може розраховувати в цьому богами забутому світі, то це Ресінда Лорін. Не мало значення, які випробування перед ним постануть, — вона завжди буде поруч. І він потребуватиме її в майбутньому ще більше, ніж раніше.

— Не хочу говорити про матір, — нарешті сказав Тор хрипко від почуттів, які ледве втримував: злість, біль, обурення, образа і всеосяжна журба за тим, ким вона колись була і більше ніколи не буде.

— І не треба, — сказала Рес із розумінням. — Принаймні зараз.

Тор довго видихнув і міцніше стиснув її руку:

— Треба відшукати Ківу.

— Так і зробимо, — пообіцяла подруга. Помітивши зміну в його настрої, вона підвела голову з його плеча й подивилася йому в очі. — Що я маю зробити?

Сам факт того, що вона запитала без тіні сумніву, важив для Тора дуже багато. Рес не знала Ківи — його сестра вже була в Заліндові на той час, як вони познайомились. Але Рес знала, як багато Ківа означає для нього і як глибоко він відчуває її втрату щодня. А він, у свою чергу, знав, що Рес зробить що завгодно, аби полегшити його біль.

Та йому хотілося б, щоб не потрібно було користуватися її пропозицією.

— У записці йдеться, що вона на шляху до Валленії, — сказав Тор, і в його думках промайнула закривавлена тканина. — Зважаючи на затримку, з якою до нас дісталося її повідомлення, вона вже може бути там. Столиця чимала — Ківа може бути де завгодно. Але в мене є відчуття, що я знаю, куди вона піде, щойно з’явиться шанс. І якщо я маю рацію, нам потрібно мати когось там, щоб чекали на неї.

— Когось? — повторила Рес, питально вигинаючи брову. — Не тебе?

— Я буду там, щоб зустріти її, але…

Тор наморщив лоба, міркуючи про найкращий спосіб не просто знайти сестру в такому великому місті, як Валленія, а й уберегти її на випадок непередбачених ускладнень. Він з досвіду знав, що завжди бувають непередбачені ускладнення. Йому потрібен був хтось, кому він міг би довірити наглядати за нею, доки Зулейка не пустить її в табір; когось, хто лишався б близько, щоб допомогти, якщо вона потрапить у халепу.

У нього з’явилась ідея, коли він подивився на подругу, і слова випурхнули до того, як він встиг їх зупинити:

— Наскільки заіржавіли твої цілительські навички?

Рес моргнула:

— Що?

Повільна усмішка виникала на Торових вустах, поки його план набував чіткіших обрисів.

— Не зважай… якщо все піде як треба, тобі вони не знадобляться. Тож краще питання ось яке: наскільки заіржавіли твої акторські навички?

Вона не встигла відповісти — він продовжив:

— Тому що мені потрібна послуга. І тобі це не сподобається.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.