На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Клер Мак-Фолл

ВИГНАНЦІ

Клер Мак-Фолл

ВИГНАНЦІ

Серія «Провідник»

Published by arrangement with Margot Edwards Rights Consultancy, U.K. on behalf of the Ben Illis Agency.

Оригінальна назва: OUTCASTS.

Усі права застережено.

Втеча із потойбіччя для Ділан і Трістана призвела до дір в завісі між двома світами. Саме через них до світу живих пролазили мари. Уклавши угоду із Інквізитором і знищивши всі розриви, пара легко відбулась. Та чортівня все одно діється, хоча і достатньо далеко від місць, де проходили провідники зі своїми душами. Виявилось, що завіса може стоншуватися, коли виникає дисбаланс. Тому в потойбіччя треба повернути дві душі, щоб все стало як раніше.

Тим часом Сюзанна із Джеком мають сильно заплатити за скоєне. Інквізитор запроторив пару в справжню пустку. Чи зможе провідниця довести душу до межі, коли звідусюди сновигають мари та інші таємні істоти?

Приголомшлива фінальна частина епічної історії кохання розставить всі крапки.

© 2019 Claire McFall

© Юрченко А. О., переклад, 2023

© Болдирєва Н. В., обкл, 2023

© ТОВ Видавництво «Ранок», 2023

Присвячується Бену.
Порадіємо за книгу, яка змогла

ПРОЛОГ

Щось було не так.

Мари відчували це. Слабке місце, дефект у завісі між світом живих і світом мертвих. Діри, які пронизали її, тепер закриті… але щось змінилося. Зовсім трохи.

Доведені до сказу дражливим покликом справжньої плоті, правдивого життя, мари знову і знову билися об завісу. Вона дрижала та вигиналась, але залишалась цілою. Ледве.

Мари поновили атаку, штовхаючи заслону та деручи її пазурами, стоншуючи, доки одне створіння, гарчачи та звиваючись, не пробилось назовні.

Миттю завіса знову стулилась, міцно тримаючись під натиском решти зграї, яка заверещала через відчай, однак того, що сталося, не виправити.

Дезорієнтована мара затріпотіла у повітрі, але все ж опанувала себе, винюхуючи його. Почала шукати в темному селищі п’янкий аромат крові, що пульсує у венах. Життя, яким можна підсилитися.

ПЕРШИЙ

«Це якесь знущання». Ділан нажахано витріщалася на своє відображення у дзеркалі на повний зріст. Її очі були величезними, підведеними товстим контуром чорної підводки та підфарбованими димчасто-сірими тінями. Коли вона повертала голову під певним кутом, тіні починали ледь мерехтіти. Так, очі мали нормальний вигляд. Але решта…

Її волосся витягнули, закрутили та начесали так, що воно почало стояти в зачісці, яку можна було позначити тільки як щуряче гніздо. Помада, яку розмазали по губах, була відразливого відтінку червоного, через що дівчина скидалася на вампіра після швидкого перекусу. А ще сукня. Вона з тафти{1}. З тафти! Доки Джоан не привела її за руку до відділу для «особливих нагод» у великому універмазі в кінці Сочіхол-стріт, Ділан навіть не знала, що таке тафта. Дівчині вона не сподобалась. Особливо такого бридкого персикового відтінку, який нагадував Ділан пересмаженого лосося. Сукня мала пишні рукави та тугий корсет, який стягували Ділан там, де це не було потрібно. Спідниця, вочевидь, мала гарно та граційно майоріти навколо ніг під час ходи і, мабуть, так і було б, якби панчохи, що їх Джоан дала доньці, поки та одягалась, не терлися б об цю дурну тафту і не створювали б такої кількості статичної електрики, що можна було б забезпечити весь Центральний пояс{2}.

«Я маю просто потворний вигляд», — подумала Ділан, здригнувшись так сильно, що навіть її відображення в дзеркалі затремтіло.

Ділан ледь не танцювала з радощів, коли її батьки повідомили, що одружуються, а ще більше дівчина тішилася, коли Джоан повідомила їй, що донька буде подружкою нареченої.

Але це було до того, як вони пішли вибирати сукню.

— Ох, люба, ти маєш просто неперевершений вигляд!

Двоюрідна бабця Ділан, Ґледіс, сиділа в кріслі в кутку готельного номера, стискаючи хустинку у набряклих, уражених артритом пальцях, — у її очах блищали сльози. Вона страждала на катаракту, і це, мабуть, пояснювало її захват. Або, ймовірно, такий вигляд був у моді, коли бабця Ґледіс була молода. Десь до нашестя вікінгів.

— Дякую, бабцю Ґледіс, — вдалося видавити з себе Ділан.

— Ти найкрасивіша дівчина в усьому місті. Ти знаєш це?

Ділан скривилась. Рум’янець, розповзаючись її шиєю, зливався з сукнею. Дівчина не могла вийти звідси, маючи такий вигляд, просто не могла. Хтось постукав у двері, змусивши Ділан здригнутись.

— Ділан, ти готова? Уже майже час.

Дівчина різко розвернулась до дверей і побачила, як мідна ручка повертається.

— Вони чекають на…

— Хвилинку! — пискнула Ділан. Ручка перестала рухатися, і, на щастя, двері лишилися зачиненими. — Трістане, я ще не зовсім готова. Чекай… Зачекай трохи.

Запанікувавши, Ділан розвернулася до бабці Ґледіс, але чекати підтримки з її боку було марно. Старенька поправляла ходунки, розпочинаючи стомливий процес підіймання на ноги.

— Заходь, хлопче! — крикнула вона.

«Хлопче». Так вона називала Трістана навіть попри те, що той представився чітко та голосно, і Ділан уже тричі встигла виправити бабцю Ґледіс.

Трістан відчинив двері, і Ділан відвернулася, сподіваючись не помітити виразу його обличчя, коли він побачить її, виряджену отак.

Ця спроба виявилася марною: Ділан бачила його відображення у дзеркалі, коли той зупинився у дверях, її очі мимохіть утупились у його обличчя. Хлопець дивився на неї, його погляд ковзнув угору-вниз по її спині, а потім перескочив на дзеркало, щоб подивитися на неї спереду. Ділан помітила, як він старанно тримав нейтральний вираз обличчя, лише його губи ледь смикались.

— Овва, — вимовив Трістан.

— Відібрало мову, хлопче? — рявкнула бабця Ґледіс. — Оце так, панночко. Я ж казала, що маєш приголомшливий вигляд.

— Так, — погодився Трістан. — Відібрало.

Він ледь усміхнувся Ділан. Дівчина своєю чергою теж криво усміхнулась йому, а потім її губи розтягнулися ширше: вона роздивлялася сяйливі туфлі, ошатні чорні штани та кричущу блакитну сорочку — речі, у які Трістан був вдягнений. Вона ніколи не бачила, щоб хлопець був так вбраний. Йому пасував такий вигляд. Особливо сорочка, завдяки якій його кобальтові очі майже світилися. Сьогодні вони вражали навіть більше, ніж зазвичай, бо його непокірне біляве волосся було зачесане назад, геть від обличчя.

— Ти маєш чудовий вигляд, — сказала йому Ділан.

— Тоді геть із дороги, — бабця Ґледіс відштовхнула Трістана зі свого шляху ходунками, насилу, сантиметр за сантиметром, наближаючись до дверей. — Піду всядусь. Ні, хлопче, не пропонуй мені допомоги. Мені ж не дев’яносто два.

— Я… е-е-е… — Трістан незграбно ворухнувся, явно шукаючи виправдання.

Ділан прикусила губу, стримуючи усмішку, що хотіла вирватися на волю. Він же не міг сказати бабці Ґледіс правду: простора бенкетна зала, де мало відбутися весілля, була задалеко — на першому поверсі. Якби вони спробували віддалитися на таку відстань, зв’язок, що об’єднував Ділан і Трістана, почав би розриватися, спричиняючи біль, від якого перехоплює подих. Погано було вже навіть через те, що Трістан мусив готуватися в сусідньому номері. Ділан знала, що він там, але не могла побачити його.

На щастя, у цю мить за спиною Трістана з’явився батько Ділан, Джеймс.

— Трістане, — на знак привітання він поплескав рукою по плечу хлопця, ймовірно, трохи засильно, зважаючи на те, як той скривився, говорячи «здрастуйте» у відповідь. — Привіт, красуне. Маєш гарний вигляд.

Слова злетіли з губ Джеймса раніше, ніж його погляд зупинився на Ділан, однак навіть тоді його усмішка не підвела його. Ділан здавалось, що сьогодні ніщо не зможе стерти цю усмішку з його обличчя. Не збентежившись через те, що його донька скидається на лососевий зефір, він розвернувся до бабці Ґледіс:

— Я прийшов спитати, Ґледіс, чи потрібна вам допомога, щоб знайти своє місце. Ми скоро розпочнемо.

— Що ж, принаймні в когось тут є манери! — наче трохи заспокоїлась бабця.

Кинувши на Трістана повний відрази погляд, вона почовгала геть, важко спираючись на ходунки, але відштовхнула руку Джеймса, коли той спробував підтримати її за лікоть.

— Здається, я їй не подобаюсь, — припустив Трістан, коли вони з Ділан були впевнені, що старенька вже досить далеко, щоб почути їх. Як на дев’яностодворічну, вона мала слух як у кажана.

— Ну, вона думає, що я маю гарний вигляд, — зауважила Ділан гучним шепотом, — тому я не покладалася б сильно на її судження.

Ось у Трістана і з’явилася нагода підтвердити те, що Ділан уже знала: вона має такий вигляд, ніби її нарядила гіперактивна п’ятирічна дитина. І дівчина мусить постати перед більше ніж сотнею людей… у такому вигляді.

— Думаю, ти маєш вигляд… — Трістан знову окинув поглядом її вбрання, явно вишукуючи хоч щось приємне, про що можна було б сказати, але спроба з тріском провалилася. — Ну, очі твої дуже гарні.

— Чудово, — не витримала Ділан, відчуваючи, як очі наповнюються слізьми, через що стало ще гірше. Вона не збиралася на додачу до всього ще й розревітись як мала дитина. — Отже, мені краще накинути на все інше паперовий пакет?

— Знадобиться-таки величенький пакет, — замислився Трістан.

На мить Ділан приголомшено витріщилася на нього. Потім розсміялась. І дзизнула його.

— Дякую за допомогу, — кинула вона на хлопця награно сердитий погляд.

— Стараюся, — з усмішкою відповів він.

Трістан опанував себе і потягнувся, щоб узяти Ділан за ліву руку.

— Щиро кажучи, думаю, що ти мала б чарівний вигляд у будь-чому, хай що б вдягла, — сказав він, — навіть у паперовому пакеті. Проте я відчуваю, що повинен нагадати тобі, що сьогодні — свято твоєї мами, а не твоє. Усі дивитимуться на неї, чесне слово.

— То-очно, — протягнула Ділан, недовірливо розглядаючи хлопця. — Я просто впишусь в інтер’єр.

На те, що ніхто не помітить Ділан у Велетенському Персику, не було жодного шансу.

— Може, мені пощастить і я зіллюся зі шпалерами або з фіранками. Якщо я стану в правильному місці, то зможу просто зникнути.

— Так тримати! — усміхнувся Трістан, нахилившись, щоб залишити легкий поцілунок на чолі Ділан.

Саме в цей момент двері навпроти номера Ділан відчинилися і з-за них спиною вперед з’явилася тітка Рейчел; вона здавалася неоковирно огрядною. Першою показалась її нижня половина, обгорнута персиковою тканиною: тітка схилилась, пораючись із чимось. За секунду вона відійшла вбік, і в коридорі з’явилася Джоан. Ділан ахнула. Накрохмалена темно-синя медсестринська уніформа слугувала Джоан за звичайне вбрання. Вдома Джоан носила зручний одяг, найчастіше душила її тіло безліч різноманітних потворних вовняних кардиганів.

Але сьогодні її було не впізнати.

Високі підбори значили, що вона буде на кілька сантиметрів вища, ніж зазвичай. Її струнку фігуру від декольте до колін обіймала кремова атласна сукня. Сукню підтримувала одна тоненька шлейка, що була обведена довкола шиї Джоан і зливалась із широкою стрічкою прекрасного, оздобленого перлами мережива на ліфі.

У руках Джоан тримала елегантний букет троянд, оточений маленькими суцвіттями гарних білих квітів.

— Мамо! — Ділан прикрила рот рукою і, сама здивувавшись, відчула, що у її очах збираються сльози.

— О ні, навіть не думай! — Джоан тицьнула в бік Ділан пальцем, ніготь на якому блищав лаком перламутрового кольору. — Не доводь мене!

Але було вже запізно. Джоан вихопила хустинку, яку їй простягнула тітка Рейчел, і почала шалено промокати очі.

— Сьогодні не той день, щоб плакати, — зауважила тітка Рейчел. У її очах не було жодної сльозинки, губи були ледь стиснуті.

— Ой, прошу тебе, — Джоан ущипливо відказала. — Пам’ятаю, як у день свого весілля ти, на годину замкнувшись у ванній, ревіла, бо волосся не хотіло правильно триматися.

Тітка Рейчел розтулила рота, очі її палали від обурення, але вона змовчала.

Добре, що Ділан давно звикла до невеликих розрад, які постійно виникали між двома сестрами, і знала, що для них цілком нормально вести повноцінні бої. Однак невеличка суперечка начебто заспокоїла Джоан, бо та шморгнула носом і виструнчилась, а потім подивилася на Ділан із сяючою усмішкою:

— Ми готові?

Ділан, кинувши ще один погляд на своє вбрання подружки нареченої, подумала, що ніколи не буде готова, але, як сказав Трістан, сьогодні свято Джоан. Не її.

— Хіба ти не маєш сидіти серед гостей? — запитала тітка Рейчел у Трістана.

Уїдливий тон її голосу виказував роздратування через вдало спрямовану шпильку Джоан.

— Рейчел, Трістан супроводжує мою доньку, — парирувала Джоан.

За останні кілька місяців її ставлення до Трістана стало незмірно теплішим, але Ділан знала, що це зауваження Джоан було призначене радше для того, щоб змусити сестру замовкнути, ніж захистити хлопця доньки.

Коли вони вчотирьох спускались у ліфті на перший поверх готелю та перетинали сяйливе фоє, прямуючи до входу в бенкетну залу, то були неговіркими. Подвійні двері були зачинені, навколо одвірка кучерявилися завитки білої сіточки, а на ручках — бантики з тієї ж тканини. На гостей чекав офіційно вбраний працівник готелю, що був готовий впустити їх.

— Якраз вчасно, — усміхнувся він їм. — Усі вже готові зустрічати вас.

Джоан кивнула, і Ділан побачила, як її насуплені брови розрівнялись і на обличчі з’явилось палке передочікування, що зробило її на кілька років молодшою. Ділан міцніше взялася за букет — меншу версію букета Джоан — і відчула, що її зрадницькі сльози знову готові вирватися на волю. Усе от-от станеться — вона усвідомлювала це. Її батьки одружуються, у неї вперше з’явиться справжня родина. Теплий дотик руки Трістана до її спини, який мав би підтримувати та заспокоювати, ледь не змусив Ділан втратити контроль над собою. Бо він теж тут. Стоїть поряд із нею.

Тітка Рейчел зітхнула, і Ділан, нахмурившись, глянула на неї. Якщо та скаже щось, що зруйнує цю мить для Джоан… Але вираз на обличчі тітки Рейчел був тужливий.

— Шкода, що тата нема з нами, щоб провести тебе до вівтаря, — тихо промовила та.

На частку секунди обличчям Джоан пронісся сум, але потім її погляд зупинився на Ділан, і печаль зникла.

— Усе добре, — сказала вона. — Я рада, що мене супроводжуватиме моя дівчинка, тільки вона мені й потрібна.

Джоан навіть не уявляла, не мала ані дрібочки уявлення, як була близька до того, щоб втратити Ділан.

Джеймс частково розумів це, але вони мусили тримати в секреті від Джоан те, як Ділан померла, як пробила собі дорогу назад до життя і відтак знову мусила боротися, щоб залишитися тут.

Слова Джоан влучили глибше, ніж вона могла усвідомити, і Ділан шморгнула носом, намагаючись проковтнути негаданий клубок у горлі.

— Дякую, мамо, — хрипко промовила вона.

Джоан усміхнулася їй і махнула рукою.

— Прямо і по центру, юна леді, — сказала вона. — Ти показуєш дорогу.

Ділан розвернулась і стала перед зачиненими на дві стулки дверима, і тут пролунали перші ноти весільного маршу. Трістан став поряд із дівчиною, готовий шмигнути на своє місце, коли наречена з подружками піде до вівтаря.

Раптом Ділан занервувала, різко й глибоко вдихнула. Двері відчинялися, і всі гості як один розвернулися, щоб дивитися туди. На неї, закляклу в дверях у страхітливій персиковій тафті. Сотня пар очей — і довгий-довгий прохід до вівтаря, що простягнувся перед нею.

— Боже мій, — прошепотіла вона так тихо, щоб почув тільки Трістан. — Це просто пекло!

ДРУГИЙ

Це просто пекло.

Джек стояв біля дверей пристановища і пильно роздивлявся купку мар, що кружляла й пікірувала надворі. Криваві промені сонця, що палало в небі, кидали на його обличчя моторошний пурпуровий відблиск, перетворюючи його очі на темні безодні під насупленими бровами.

— Зачини двері, — порадила Сюзанна, безрадісно спостерігаючи за ним, відчуваючи провину та відповідальність, що переслідували її, здавалось, вічність, поки вони тут ховались. — Не дивись на них.

Сюзанна сиділа на низькому грудкуватому дивані так далеко від дверей, як тільки могла. Це було не так уже й далеко: пристановище нагадувало маленьку хижку з кам’яними стінами, солом’яним дахом і єдиною кімнатою. Тут не було місця, щоб усамітнитись, не було місця, щоби втекти одне від одного. Насправді великий предмет меблів у цій хатинці все ж був — диван. Іншим місцем для сидіння був миршавий кухонний стілець. Коли Джек із Сюзанною сварилися (цього було не уникнути, бо вони були в тісному приміщенні), йти було нікуди. Один лише крок назовні означав би муки для Сюзанни, бо в неї впивались усюдисущі мари.

А для Джека він означав би дещо гірше за смерть.

Вони вели таке нестерпне існування вже… Сюзанна навіть не знала, скільки днів уже минуло відтоді, як Інквізитор вигнав їх назад до пустки — до справжньої пустки, в якій земля горіла криваво-червоним, а мари були вільні полювати на будь-яку душу, що виявилась би достатньо навісною, щоб вийти назовні. На задній стіні пристановища — рядки за рядками невеличких акуратних ліній, видряпаних на камені. Кожна позначала один день, що вони з Джеком пережили у в’язниці в пустці. Сюзанна останнім часом не рахувала: їх було забагато, щоб сказати на око, до того ж дівчина вже деякий час не додавала позначок.

— Джеку, зачини двері, — повторила вона.

Джек підібгав губи (він досі не терпів слухатися будь-яких наказів від неї) і натомість нахилився вперед. На мить, за яку серце Сюзанни ледь не зупинилось, вона подумала, що хлопець дійсно зробить це, що він вийде надвір і покладе край тій тупиковій ситуації, в якій вони застрягли, але той тільки дочекався, поки мари, відчувши рух, переможно загарчали й заверещали, відтак, відсахнувшись і зачинивши двері, копнув їх.

— Не слід цього робити, — докоряла вона, коли хлопець підійшов і важко всівся поряд із нею. — Ти лише сильніше розізлиш їх.

— Думаю, вони й так досить розлючені, — зауважив Джек, і розчароване шипіння мар ззовні підтвердило його слова. — Отже, маю чим зайнятися.

Сюзанна зітхнула. От у чому їхня проблема. Звичайна нудьга.

Їм не потрібно їсти, не потрібно пити, але незабаром їм доведеться вибиратися звідси, просто щоб не дати собі з’їхати з глузду.

Скільки ще днів мине, перш ніж Джек дійсно ступить за двері?

Сюзанна глибоко вдихнула, збираючись запитати про це, але Джек випередив її.

— Я тут подумав… — сказав він, роздивляючись підлогу.

Цього виявилось достатньо, щоб змусити Сюзанну стулити рота. Це не було схоже на Джека — уникати її погляду. Поводитися настільки… нерішуче. Невпевнено.

— Про що? — спитала Сюзанна, коли той узявся смикати низ своєї футболки замість того, щоб продовжувати.

— Думаю… — Джек глибоко вдихнув і видихнув. — Думаю, нам просто треба зробити це.

— Що? Ти маєш на думці…

Хлопець зиркнув на Сюзанну, і та побачила, що він приховував. Страх. Він рішуче боровся за контроль над виразом обличчя… і програвав. З мізерним відставанням.

— Ми не можемо залишитися тут назавжди, — сказав Джек.

— Можемо, — заперечила йому Сюзанна.

— Ні, не можемо.

Хлопець утупився в неї, підбурюючи вдруге не погодитись із ним. Вона не суперечила.

— Ми мусимо зробити це. Покінчити з цим. Якщо нам не вдасться… — знизав він плечима.

— Якщо нам не вдасться, ти станеш одним із них, — нагадала йому Сюзанна, кивнувши на одне з маленьких віконець, за яким досі було видно мар.

— І ти, — парирував Джек.

— Ні, — Сюзанна похитала головою. — Я не стану. Мене перепризначать, відправлять забирати іншу душу. Вони можуть завдати мені шкоди, але не можуть мене вбити. Вони неспроможні забрати мене й перетворити на одну з них. Але їм стане снаги зробити це з тобою.

Джек ще раз знизав плечима, ніби намагаючись скинути з себе її слова. Позбавитись їх. Відтак глибоко вдихнув, стиснув щелепи. Всівся трохи рівніше. Те молодецтво, якого він поволі збувався протягом довгих днів і ночей, коли вони з Сюзанною були разом, раптом повернулося.

— То й що? Якщо це станеться, отже, це станеться.

— Джеку…

— Принаймні ти будеш вільна.

Сюзанна кліпнула очима, впевнена, що ці слова їй примарились.

— Що? — перепитала вона.

— Ти будеш вільна, — повторив Джек.

Сюзанна відчувала, що його тіло випромінює напругу.

— Якщо в мене вийде, ну… чудово. Якщо ні, то принаймні ти виберешся звідси. Так?

Сюзанна не знала, що й сказати.

— Я не буду вільна, — повільно відповіла вона. — Я муситиму повернутися до обов’язків провідника, як було раніше.

— Але ти залишиш це місце.

— Так, — погодилася вона, — я залишу місце.

Геть із цієї клітки, яка була їхнім єдиним безпечним місцем серед пекла справжньої пустки. Подалі від Джека та почуття провини, що змушувало її нутрощі скручуватися кожного разу, коли вона дивилась на хлопця.

Відтак щоразу, коли бачитиме мару, вона думатиме, чи то часом не Джек. Чи залишилась усередині цієї істоти, що намагатиметься роздерти, убити нову душу, яку вона переводитиме, від нього хоч іскорка. Вона думатиме, чи страждає він, переживаючи через неї нескінченні тортури.

«Мабуть, він насолодиться можливістю трохи помститися», — єхидно подумала Сюзанна. Від цієї думки вона тихо пирхнула від сміху.

— Що? — запитав Джек, дивлячись на неї, запитально нахиливши голову й бажаючи посміятися разом із нею.

Йому пасував такий вигляд. Так він здавався молодшим, більш дружнім. Це пом’якшило різкі, сердиті риси, що так часто робили його обличчя суворим. Сюзанна не могла точно сказати, коли він став так на неї дивитися, але поволі, протягом болісно довгих годин, днів і тижнів, які були разом, вони знайшли спосіб співіснувати. Приймати одне одного. Розмовляти (по-справжньому), навіть сміятись і знаходити власну незвичну гармонію. Ставати друзями.

Ось що Сюзанна втратить, якщо мари спіймають Джека, затягнуть із собою та перетворять на одного з них, — товариша. Ба більше, вона втратить того, хто дивиться на неї і справді бачить її.

— Я уявила тебе марою, — зізналася дівчина. — Ти зміг би помститися мені за все.

Джек усміхнувся, хоча Сюзанна і знала, що це зовсім не смішно.

— Я б переслідував тебе через усю пустку, — пообіцяв він. — Персональна мара, яка йтиме по твоїх слідах.

— Дякую, — єхидно сказала Сюзанна. — Це багато для мене значить.

Маленька іскорка веселощів згасла. Обоє мовчки сиділи на дивані, спостерігаючи, як небо стає темно-бордовим у міру того, як сідає сонце і наближається ніч. Скоро гамір за стінами посилиться. Мар побільшає, і ті почнуть стукати і бити по стінах пристановища, штовхаючись і б’ючись між собою, щоб підібратися дедалі ближче. Сюзанна не розуміла, чому мари були такі одержимі ними двома: у пустці були й інші пристановища, у яких вони могли залякувати подорожніх, але вона гадала, що це може бути покарання Інквізитора. Спосіб щоночі нагадувати їм, що на них чекає, якщо вони виявляться досить дурними, щоб вирушити в подорож.

— Ти дійсно хочеш це зробити? — запитала Сюзанна, коли сутінки пронизало жаске до трепету завивання. — Хочеш постати перед… — вона показала на вікно, — цим?

Джеку знадобилося багато часу, щоб знайти відповідь. Нарешті він зітхнув.

— Я не хочу залишати тебе… — тихо сказав він, — але я не можу більше тут бути. Не можу.

— Коли? — спитала Сюзанна.

Знову зітхання, тепер уже разом зі знизанням плечима.

— Завтра?

— Завтра? — скрикнула вона.

— Якщо не завтра, то коли?

Сюзанна кинула на хлопця косий погляд.

— Коли ти став таким мудрим?

Джек невесело всміхнувся одним куточком губ, але не відповів. За межами пристановища шипіння та гарчання почали перетворюватися на безперестанний низький гуркіт — прибувало дедалі більше мар.

— Запалиш полум’я? — спитав Джек. Він не став чекати на відповідь Сюзанни, натомість піднявся й підійшов до найближчого вікна.

Обоє повторили звичний вечірній розпорядок: Сюзанна опустилася перед каміном, щоб розпалити маленьку купку трісок, скориставшись силами провідника, які вона, на щастя, не втратила, а Джек тим часом захилив фіранки, щоб принаймні не бачити мар, які сновигали надворі неясними проблисками. Покінчивши зі своїми справами, вони повернулися на диван і, як відбувалося щоночі, Джек ліг поближче до подушок на спинці, а Сюзанна заповзла на своє звичне місце перед ним. Хлопець огорнув її руками, і вони обоє заплющили очі.

Це було жахливо ніяково перші кілька разів, але, крім холодної кам’яної підлоги, лягати більше було ніде. Спочатку вони ніч за ніччю були нерухомі та напружені, рішуче намагаючись не торкатися одне одного, проте Джеку зрештою урвався терпець, він обійняв Сюзанну, сказавши просто: «Знаєш, я не кусаюсь». Після цього будь-які залишки сором’язливості, які вони відчували в компанії одне одного, розтанули, і відтоді вони спали так кожну ніч. Не те щоб їм потрібно було спати — Джек був мертвий, Сюзанна була провідницею, — але в такий спосіб вони позначали дні. Підтримували звичний режим дня і ночі.

Тепер Сюзанна не могла розслабитися без цього. Вона була провідницею, але чомусь, коли Джек обіймав її, почувалася безпечнішою, сильнішою.

Вона не знала, що про це думати.

Коли полум’я вигорало і в кімнаті ставало темно, в обох вигнанців з’являлася можливість вихопити для себе щось на кшталт усамітненості, часу наодинці, коли кожен удавав, що інша людина в кімнаті спить. І в якийсь спосіб (через примхливий поворот долі чи ж жорстоке покарання Інквізитора) після повернення до пустки Сюзанна бачила сни. Вона не знала, як інакше це можна назвати. Перебуваючи в темряві, Сюзанна не спала, але спогади охоплювали її, вимагали уваги, і вона не мала сил відвернути погляд, доки та згадка, що тримала її в пащі, не випускала її назад до відносної безпеки пристановища.

— Хочеш поговорити? — прозвучав біля вуха Сюзанни низький голос Джека.

Сюзанна похитала головою, знаючи, що він відчує її рух, навіть якщо не бачить її обрисів у світлі каміна.

— Це не допоможе, — запевнила вона.

Хлопець співчутливо стиснув її. Сюзанна не могла приховати своїх снів від Джека, особливо коли після них тремтіла або схлипувала. Або і те, й інше водночас.

— Можливо, сьогодні їх не буде, — припустив хлопець.

— Можливо.

Проте Сюзанна знала, що це станеться. Зважаючи на їхню розмову й рішення Джека, яке досі лунало в її голові (ще й мари за стінами хатинки співали їй свою страхітливу колискову), вона знала, що побачить сон. Питання полягало тільки в тому, який спогад вирве її з обіймів Джека та штовхне на стежку болю та страху.

Видихнувши крізь стиснуті губи та заплющивши очі, Сюзанна спробувала розслабити тіло.

Вітер вив, борючись із марами, щоб самому заповнити вуха Сюзанни. Вона відчувала запаморочення, була дезорієнтована.

Але точно знала, де перебуває. І в який час.

Вона мала знати, бо вже багато разів бувала тут у своїх «снах». Це була та мить, коли Інквізитор відправив їх назад. Назад до справжнього пекла пустки.

Джек вигукнув свою початкову фразу:

— Що це таке?

Його досі було погано чути через свист, завивання та крики, але Сюзанна вже знала ці слова. Вона добре запам’ятала їх.

— Пустка! — крикнула Сюзанна у відповідь.

— Чому вона здається не такою, як раніше?

Сюзанна хотіла, аби це припинилося, щоб сон нараз припинився. Просто як бажала цього вже сто разів раніше. Але це ніколи не спрацьовувало.

Справжня пустка чекала на неї, опалюючи її очі тисячею різних відтінків червоного. Спека пекла, а пісок, який вітер здіймав у повітря, дряпав шкіру дівчини мільйонами мізерних уколів. Скелі пробивали землю нерівними вершинами, створюючи лабіринт із тіней. Безліч місць, де ховаються мари, чекаючи на путніх у засідці.

Принаймні є одна маленька приємність: Сюзанна вже запам’ятала, де чаїлася кожна з мар. Знала, коли чекати нападу. На жаль, вона досі ніяк не могла цьому завадити: спогад розгортатиметься так само, як завжди.

Сюзанна подивилася на Джека. Всередині неї закипала провина. Шлях, на який їх поставив Інквізитор, був нездоланним: у такий спосіб перетнути пустку вони не мали жодного шансу.

Це був смертний вирок.

— Джеку, — промовила Сюзанна, розвертаючись до душі, яку завела занадто далеко від її стежки.

Слова вже були на язиці, готові зістрибнути, як завжди й робили, але Сюзанна ніколи ще так сильно не відчувала їхнього значення.

— Мені шкода. Мені дуже, дуже шкода.

— Що нам робити? — прокричав хлопець.

Сюзанна розвернулася до пристановища. Вперше помітивши хатинку, коли вони шукали її там, де повно мар, Сюзанна була дуже вдячна. Мабуть, в Інквізитора все ж таки залишилося трохи милосердя, бо пристановище містилося тут, а не за сотню метрів від того місця, де вони зіщулилися від жаху посеред пустки. Двері вже були відчинені, неначе чекаючи на них.

— Джеку! Дивись! — тремтливим пальцем Сюзанна показала вперед.

Вона повернула голову, щоб усміхнутися хлопцю, щоб розділити з ним малесеньку іскорку надії, яка зароджувалася всередині неї, і, як вона й очікувала, поплатилась за цю мить неуважності. В руку дівчини вчепилася мара, обхопивши її пазурами, наче яструб, що повернувся на рукавицю господаря. От тільки рука Сюзанни була гола, і замість прекрасних округлих обрисів хижого птаха на ній сиділа хмара темряви, яка, щойно приземлившись, почала роздирати її плоть вишкіреними, гострими як бритва зубами.

— Допоможи! Зніми її!

Дівчина крутилась і розмахувала руками, намагаючись повернутися боком до Джека, щоб той міг спробувати схопити цю істоту. Зрештою їй це вдалось… Але Джек однаково не зрушив із місця. Не допоміг їй. На долю секунди зупинивши на ньому погляд, коли благання вже готове було знову злетіти з її губ, вона щось побачила. Нерішучість.

Чи варто йому їй допомагати? Чи слід було просто дозволити марі забрати її? Тільки погляньте, що вона з ним зробила! Вона заслужила на це.

Думки промайнули обличчям Джека, вони так легко читалися, немов він промовляв їх уголос. Страх уже давно перестав каменем тиснути на Сюзанну. Вона не мала часу благати Джека. У цьому однаково не було жодного сенсу: її спогад розгортатиметься інакше.

Ще одна мара скористалася її відволіканням і вчепилася в її волосся, скручуючи їй шию та залишаючи порізи на шкірі. У голові Сюзанни вибухнув біль, дівчина закричала.

Біль опалив її стегно: ще одна мара пронеслась повз і вже розверталася для наступного удару. Сюзанна заплющила очі, лише на хвилину забувши про мару, що кидалася їй на голову, і про ту, іншу, що округлою хмарою прилаштувалася до її руки. «Ти не помреш. Вони не можуть тебе вбити. Біль — це лише біль», — нагадала вона собі.

Раптом щось значно більше вивело Сюзанну з рівноваги, і вона заледве не впала на землю. Різко розплющивши очі, вона побачила Джека, його похмуре, сердите обличчя. Він зімкнув міцні пальці навколо її вільної руки.

— Я не можу їх торкнутися! — крикнув він дівчині. Його голос майже повністю губився серед шипіння й вереску жахливих створінь. — Треба бігти.

Сюзанна не могла бігти, тільки не з двома марами, що вчепилися в неї, та іншими, що намагалися травмувати її ноги, проте Джек тягнув її вперед, уперто ігноруючи мар, які пікірували на нього, — у дівчини не було вибору. Джек чи то тягнув, чи то ніс Сюзанну крок за кроком, метр за метром, аж поки перед ними постав безпечний одноповерховий кам’яний будинок — пристановище. Їхній оазис серед пустелі.

З допомогою Джека Сюзанні вдалося пробудити в собі достатньо сил, щоб висвободитися від двох мар, що залишили на її шкірі глибокі криваві борозни; зрештою, хлопець і дівчина ввалилися у двері хатинки.

Тиша. Блаженний спокій і тиша. Вони лежали на прохолодній твердій кам’яній підлозі, важко дихаючи. Сюзанна ще якусь мить дивилася на двері, переконуючи себе, що, як завжди, мари не зможуть здолати перепони, відтак опустила голову на підлогу, заплющивши очі та дозволивши собі заплакати. Зовсім недовго.

Лише на мить.

Вона відчула рух поряд із собою: це Джек, відсунувшись від неї, сів.

— Ти стікаєш кров’ю, — зауважив він.

Це була правда. Сюзанна відчувала рану на стегні, а передпліччя правої руки палало й пульсувало, наче його погриз бульдог, що, на думку дівчини, було не так уже й далеко від правди. Вона знала, що рани на її голові несерйозні, але з них завжди струменіло більше крові.

— Знаю, — зітхнула вона. — Це неважливо. Я зцілюсь. Ми дійшли сюди. От що важливо.

Сюзанна змусила себе розплющити очі й закліпала ними, намагаючись позбутися краплин крові, що стікали з її волосся. Дівчина вирішила не звертати на них уваги, натомість зосередилась на Джекові, котрий сидів поряд, захищаючи її.

— Дякую, — хрипким голосом промовила вона. Її язик пересох через страх і сухе повітря правдивої пустки. — Дякую, що допоміг мені.

Джек зневажив її слова подяки. Натомість відвернувся. Знизав плечима. Мари, що збилися у зграю за досі відчиненими дверима, привернули його увагу.

— Що ми тепер робитимемо?

Сюзанна теж подивилася на мар. Їх було щонайменше з сотню. Кожна з них готова була роздерти її на частини, затягнути Джека вниз і перетворити на одного з них.

Вона не мала відповіді.

— Сюзанно! — голос Джека прозвучав над її вухом тихо, але наполегливо. — Сюзанно!

Хлопець ледь струснув Сюзанну, і та смикнулась, піднімаючи голову та сонно роззираючись навкруги.

— Що? Що відбувається? — не второпала вона.

Полум’я в каміні вже згасло, тому темрява була непроглядна. Будь-яке світло, що могло сочитися ззовні, від нічного неба, перекривалося натовпом мар, що, як зазвичай, робили все можливе, аби терзати їх обох протягом довгих годин.

— Ти тремтіла, — пояснив Джек, і в його голосі чулося занепокоєння. — Тобі знову наснився кошмар?

— Я ж казала, — автоматично відповіла Сюзанна, — я не сплю.

Джек, досі обіймаючи її сильними руками, що надавало їй таку необхідну підтримку, пирхнув:

— Називай це, як хочеш. Тобі снився сон.

Сюзанна не могла з цим сперечатися: вона досі відчувала примарне поколювання на шкірі там, де отримала рани того дня.

— Він був поганий? — пробурмотів Джек.

— Він був… Це був перший день, коли ми тільки прибули.

Сюзанні не треба було більше нічого говорити. Вона знала, що спогади про ті перші жаскі моменти, коли їх безцеремонно закинули у справжню пустку, у пам’яті Джека мали бути ще яскравішими. Сюзанна принаймні мала певне уявлення про те, де вони були, що відбувається.

Джек довго мовчав.

— Тобі вже давно це не снилося.

Ні, не снилося. Спершу цей спогад поглинав її кожну ніч і здавався ще страшнішим через те, що вона не розуміла, чому це ставалося. Вона ж провідниця: вона не спить і не бачить снів.

Тепер дівчина просто змирилася з тим, що спогади продовжують поглинати її, але від цього анітрохи не було легше. Однак Джек мав рацію: відтоді, як їхні перші до остовпіння моторошні хвилини в пустці навідували її, минуло трохи часу.

Не треба бути генієм, щоб зрозуміти чому.

Джек перервав її думки:

— А завтра…

— Так? — відказала Сюзанна.

— Ну, ти знаєш це місце краще за мене. Яким воно буде?

Сюзанна глибоко вдихнула і повільно видихнула повітря.

— Я не подорожую справжньою пусткою, — чесно сказала вона хлопцю. — Ніхто з провідників не подорожує нею. Ми забираємо душу і ведемо через її власну пустку, а потім нас відразу ж відправляють по наступну душу.

— Отже, ти й поняття про неї не маєш? — промовив він, і в його голосі чулося розчарування.

Разом вони пройшли довгий шлях, будуючи дружбу повільно, болісно, але Джек ніколи не міг стриматися та не вдатися до останньої лінії оборони, коли щось йшло не так, як він хотів: хмуритися, кричати, кидати речі. Ставати злим і холодним. Іноді жорстоким.

Сюзанна точно знала, чому він це робить: він боїться, він у відчаї, але від цього знання миритися з цим не легше.

— Ні, — терпляче сказала Сюзанна. — Трохи знаю. Я завжди могла побачити справжню пустку. У будь-який момент могла скинути завісу й побачити її, але я ніколи не робила цього за межами пристановища. Це занадто небезпечно.

Джек щось незадоволено буркнув, тож вона продовжила:

— Припускаю, це як подорожувати пусткою вночі. Зазвичай мари уникають сонячного світла. Вони тримаються дуже глибоких тіней, тому можливості напасти вдень у них обмежені. Хіба що душа впаде в такий сильний відчай, відтак погода стане настільки похмурою й безсонячною, що мари зможуть вирватися на волю.

Джек мовчки обдумував її слова. Змінивши положення на дивані, щоб позбутися судоми в спині, Сюзанна відчула, який Джек напружений. Вона знала, що йому страшно, але він намагається приховати це. Йому було не варто навіть старатися: вона теж боялась.

— А ти коли-небудь перетинала пустку вночі? — нарешті спитав хлопець.

— Багато разів.

— І?.. — підганяв він.

— Було… ну, погано.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

ЕПІЛОГ

Вона стояла перед дверима, її тіло було схилене віком, її суглоби уражені артритом, який був нічим більше як привидом, від якого її тіло не могло позбутися, в’язницею, яку збудував її розум. Її волосся подекуди збилось чи звисало пасмами на плечах, шкіра обличчя обвисла, стерши межу між її підборіддям і шиєю. Усе в ній було втомленим і виснаженим, окрім очей, які сяяли яскраво, живо. І налякано.

Елайза стояла перед дверима і до смерті боялася.

Вона була не одна, вона знала. До неї приходили незліченні душі, бажаючи дізнатися таємниці цього місця, як піти назад, як повернутися до справжнього світу. Незліченні душі, і жодна з них ніколи не наважувалася зробити цього, відчинити двері… донедавна. Доки одна настрашена, але відважна дівчина не знайшла сміливість ризикнути душею заради того, кого кохала.

Та дівчина змусила Елайзу почуватися боягузкою.

Тому вона тут.

Серце несамовито билося в її грудях, рука тремтіла, але вона потягнулася до дверної ручки. Вона подумки прикликала видіння, образ, який зберігала в серці. Свого чоловіка, якого вважала втраченим навіки, спотвореним, скаліченим і перетвореним на одного з тих мерзенних чудовиськ. Чоловіка, якого покинула на загибель. Але тепер цьому кінець. Усе завдяки знанню, яке ті четверо молодих людей принесли з собою. Завдяки знанню, що існує шанс.

Вона поклала руку на круглу ручку і, зробивши глибокий вдих, повернула її.

Елайза очікувала, що нічого не відбудеться. Вона гадала, що зіткнеться з непорушною силою, із замком, який ніколи не зможе відімкнути. Вона щиро вірила, що їй доведеться стояти тут годинами, шукаючи відваги, рішучості, доки вона буде певна, абсолютно певна, що хоче це зробити.

Але двері відчинилися легко.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.