На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Ендрю Мортон

ДІАНА: СПРАВЖНЯ ІСТОРІЯ З ЇЇ ВУСТ

Видавництво «Фабула»
2024

Оригінальна назва твору:
Diana: Her True Story — In Her Own Words

First published in Great Britain in 1992 as Diana: Her True Story by Michael O’Mara Books Limited 9 Lion Yard, Tremadoc Road London SW4 7NQ Copyright © Andrew Morton 1992 Revised edition, Diana: Her True Story — In Her Own Words, first published in Great Britain in 2017 by Michael O’Mara Books Limited.

This paperback edition first published in 2019 (Excluding ‘In her Own Words’) © Andrew Morton 2017, 2019 Edited edition of ‘In Her Own Words’ © Michael O’Mara Books Limited 1992, 2017, 2019 All rights reserved.

Copyright © Andrew Morton 1992, 2017, 2019

© Я. Машико, пер. з англ., 2023

© Видавничий дім «Фабула», 2024

ISBN 978-617-522-192-1 (epub)

All rights reserved. Усі права збережено.
Жодної частини цієї книжки не може бути відтворено або передано в будь-якій формі або будь-якими засобами, електронними чи механічними, включно з фотокопією, записом чи будь-якою системою зберігання та пошуку інформації, без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Мортон Ендрю

М79 Діана: справжня історія з її вуст / пер. з англ. Я. Машико. — Харків : ВД «Фабула», 2024. — 400 с. + 16 с. іл.

ISBN 978-617-522-176-1

Вона знала, що ніколи не стане королевою, і завжди хотіла бути собою. Вона мріяла бути королевою людських сердець, і її мрія здійснилася. Вона — це леді Діана Спенсер, принцеса Уельська, одна з найпривабніших персон XX cтоліття, ікона стилю і порушниця спокою дому Віндзорів. За шість років до своєї трагічної загибелі Діана відважилась на серію відвертих інтерв’ю для книжки Ендрю Мортона, в яких відкрила світу всю правду про себе. Щира сповідь «народної принцеси» звучить з її власних вуст, а також доповнена теплими спогадами рідних і друзів. Неймовірна доброта Діани, унікальний дар співчуття, безмежне бажання бути корисною людям стали її найбільшою спадщиною і зразком для наслідування у сучасному світі, який так потребує любові.

УДК 82-312.6

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Відгуки на книжку
«Діана: справжня історія з її вуст»

Дивовижна робота Ендрю Мортона. Вкрай рідко біографії людини вдається відіграти настільки значну роль в житті цієї ж людини.

Ентоні Ґолден, Daily Mail

Неймовірна, надзвичайно особиста історія.

Independent

Канонічне зображення королівського двору наприкінці ХХ століття.

Sun

Сучасна класика! Книжка, що змінила життя її героїв.

Девід Секстон, London Evening Standard

Авторитетна й до дрібниць майстерна книжка про королівську родину.

Sunday Times

Ендрю Мортон — один із найвидатніших авторів свого покоління.

Daily Express

…Переконливий, зворушливий і воднораз загадковий портрет «останньої ікони ХХ століття».

Лінн Барбер, Daily Telegraph

Неможливо відірватись від книжки.

Daily Express

Книжка Мортона назавжди закарбувала слова Діани, промовлені до публіки, яку вона так обожнювала.

Belfast Telegraph

Ця книжка — історія життя принцеси з її вуст.

Good Book Guide

Мортону вдалося показати справжню, незабутню постать Діани й розкрити сутність її вчинків.

Publishers Weekly

Напрочуд відверта історія.

People

Подяки

Ця біографія унікальна тим, що історія, яка розгортається на її сторінках, ніколи б не явилася на світ, якби не завзята взаємодія з Діаною, покійною принцесою Уельською. Ця історія заснована на довгих, записаних на плівку інтерв’ю з Діаною, доповнених свідченнями її родини та друзів. Як і Діана, вони говорили чесно й відверто, навіть попри те, що це вимагало відкинути вкорінені звички обачності та лояльності, які на них накладає близькість до королівської сім’ї. Тому я вдячний, від щирого серця, за співпрацю.

Я також вдячний брату принцеси Уельської, 9-му графу Спенсеру, за його прояснення та спогади, зокрема про дитинство й підліткові роки принцеси.

Висловлюю свою подяку баронесі Фолкендер, Керолайн Бартоломью, Сью Бічі, доктору Джеймсу Колтерсту, Джеймсу Ґілбі, Малкольму Ґровсу, Люсінді Крейґ-Гарві, Пітеру та Нілу Гіклінг, Феліксу Лайлу, Майклу Нешу, Деліссі Нідгем, Адаму Расселлу, Рорі Скотту, Анжелі Серота, нині баронесі Бернстайн із Крейґвейла, Мюрієл Стівенс, Уні Тоффоло та Стівену Твіґґу.

Я вдячний професору Джону Тейлору та доктору Френку Прохаска за те, що поділились своїми поглядами й думками щодо спадщини та майбутнього монархії.

Є й інші люди, чиє становище не дозволяє мені офіційно визнати їхню допомогу. Ваша неослабна підтримка і наставництво — неоціненні.

Я дякую своєму видавцеві Майклу О’Марі за його наставництво та підтримку на звивистому шляху від задуму до завершення численних видань, що стали свідченням до болю трагічної подорожі Діани.

Подяка за світлини

Перед смертю в березні 1992 року батько принцеси Уельської, 8-й граф Спенсер, дуже люб’язно надав доступ до своїх приватних сімейних фотоальбомів. Багато фотографій у цій книжці відтворено з цих фотоальбомів. Я надзвичайно вдячний за його щедрий вклад у роботу над книжкою.

Джерела всіх інших фотографій указані в підписах.

Передмова

Навіть через 25 років багато хто й досі не вірить у правдивість цієї історії. Голлівудські продюсери напевно відкинули б її, заявивши, що це якась вигадка, а не реальна історія. Вродлива, але зневірена принцеса, нікому невідомий письменник, аматор-посередник і книжка, яка назавжди змінить життя цієї принцеси.

У 1991 році принцеса Діана наближалася до свого тридцятиліття. Усе своє доросле життя вона перебувала в центрі уваги. Її шлюб із принцом Чарльзом 1981 року архієпископ Кентерберійський назвав «казкою». В уяві багатьох принц і принцеса, благословенні двома маленькими синами, принцами Вільямом і Гаррі, уособлювали миле й гламурне обличчя дому Віндзорів. Сама думка про те, що їхній десятирічний шлюб висить на волосині від краху, була немислимою — навіть для сумнозвісної бульварної преси. Коментуючи їхній тогорічний спільний тур Бразилією, газета Sunday Mirror описала пару як «об’єднані перед лицем світу», а їхні спільні світлини викликали у пресі «шквал емоцій».

Невдовзі після цього мені судилося дізнатись чисту правду. Неочікуваним місцем для цього неймовірного відкриття стало звичайнісіньке кафе у невиразному лондонському передмісті, Райсліпі. Поки робітники з шумом наминали смажені яйця, бекон і запечену квасолю, я надягнув навушники, увімкнув пошарпаний магнітофон і зачудовано вслуховувався у голос, який безпомилково належав принцесі, та сумну історію, яка зринала з її уст швидким потоком свідомості. Я неначе перенісся до паралельного всесвіту — принцеса розповідала про своє нещастя, біль зради, спроби самогубства та дві речі, про які я ніколи раніше не чув: нервову булімію, розлад харчової поведінки, та жінку на ім’я Камілла.

Покинувши кафе, я довго не міг оговтатися, не йняв віри щойно почутому. Я ніби долучився до підпільного клубу, де ретельно берегли таємницю. Небезпечну таємницю. Того ж вечора дорогою додому я спустився до підземки. Я тримався якнайдалі від краю платформи, бо мій розум охопила параноя на кшталт тієї, якою був просякнутий фільм «Уся президентська рать» про президента Ніксона, злом у «Вотергейті» і подальше розслідування Вудворда та Бернcтайна.

Майже десять років я писав про королівську сім’ю і був частиною отого медійного цирку, що пише оповідки про їхні світські візити по всьому світу. Та це, як між собою шуткували члени так званої «королівської зграї щурів», було найвеселішим у нашому сірому буденному існуванні. Я неодноразово зустрічався з принцом Чарльзом і принцесою Діаною на пресконференціях, які проводилися на початку кожного туру. Розмови з принцесою були легкими, яскравими та цілком тривіальними, зазвичай про мої екстравагантні краватки.

Втім, життя королівського репортера не можна назвати сповненим веселощів. Щоб заглянути за лаштунки королівського театру й дізнатися про королівське життя без прикрас, доводилося вести наполегливу роботу з налагодження контактів у Букінгемському та Кенсінгтонському палацах, де подружжя Уельських займали апартаменти під номерами вісім та дев’ять. Написавши книжки про життя і побут у різних палацах, багатство королівської сім’ї та біографію герцогині Йоркської, а також інші праці, я завів кількох хороших друзів, зокрема й серед королівського персоналу, тож гадав, що маю гарне уявлення про те, що відбувається за кованою королівською брамою. Та я ніскілечки не був готовий до почутого.

Моє знайомство з правдою відбулося завдяки людині, яка й зробила ці аудіозаписи. Я вперше зустрів доктора Джеймса Колтерста в жовтні 1986 року під час типового королівського візиту: він супроводжував Діану на відкритті нового комп’ютерного томографа у рентгенівському відділенні лікарні Святого Томаса в центрі Лондону, де він і працював. Опісля, за чаєм і тістечками, я розпитав його про візит Діани. Згодом з’ясувалося, що Колтерст — випускник Ітонського коледжу і син баронета, сім’я якого вже понад століття володіє замком Бларні в Ірландії,— знав принцесу роками.

Тоді мені спало на думку, що він міг би стати корисним контактом. Ми здружились, не раз насолоджуючись грою у сквош на кортах при лікарні Святого Томаса та обідаючи в італійському ресторанчику поблизу. Балакучий і багатослівний, Джеймс із задоволенням говорив на будь-яку тему, окрім принцеси. Звичайно, він знав її достатньо добре, адже коли вона ще була незаміжньою дівчиною і жила зі своїми подругами у житловому комплексі Колегерн-Корт у Кенсінгтоні, він частенько навідувався у гості й годинами вислуховував про її захоплення принцом Чарльзом. А одного разу вони з компанією друзів поїхали на лижний відпочинок до Франції. Втім після того, як вона піднеслася до ролі принцеси Уельської, багато друзів з отих безтурботних днів, якими повнилося її юне життя, залишилися в минулому, хоча Діана все ще з любов’ю згадувала про час, проведений у Колегерн-Корт.

Лише після того, як вона відвідала лікарню Святого Томаса, Колтерст і принцеса поновили свою дружбу й час від часу зустрічались за обідом. Згодом він теж долучився до її «таємного клубу» й отримав змогу побачити її реальне життя, а не ту ілюзію, якої принцеса дотримувалась на публіці. Було очевидним, що її шлюб на межі краху, а її чоловік має роман з Каміллою Паркер-Боулз, дружиною його армійського друга Ендрю, що володів титулом Срібного жезла{1} при дворі королеви. Місіс Паркер-Боулз, яка жила поблизу резиденції Гайґроув, заміського будинку Уельських, була настільки близькою до принца, що регулярно влаштовувала обіди та інші зустрічі для спільних друзів у своєму будинку в Ґлостерширі.

Хоча Колтерст і відчував, що йому звірились у таємниці, він був таким не єдиним. Від особистого охоронця, який супроводжував принца під час його нічних візитів до дому Камілли в Міддлвік-гаусі, до дворецького та шеф-кухаря, яким наказали приготувати й подати вечерю, яку, як вони знали, принц не їстиме, оскільки вирушив до своєї коханої, не кажучи вже про камердинера, який у щотижневику Radio Times відмічав телепрограми, щоб створити враження, наче принц провів тихий вечір удома — усі, хто працював на принца та принцесу Уельських, були втягнуті, часто всупереч власній волі, у цей обман. Його камердинерові Кену Стронагу робилось зле від такого щоденного замилювання очей, а їхній прессекретар Дікі Арбітер опинився у вельми «незручному становищі», бо мусив підтримувати на публіку ілюзію щасливої сім’ї, закриваючи очі на вкрай холодні стосунки між подружжям.

Коли принц Чарльз зламав руку під час гри у поло в червні 1990 року і був доставлений до лікарні містечка Сайренсестер, його помічники уважно вслуховувалися в ефір поліційної радіостанції, щоб дізнатися про пересування принцеси Уельської під час її поїздки з Лондону до лікарні. Вони чудово розуміли, що до прибуття Діани мають вивести з палати першу відвідувачку принца — Каміллу Паркер-Боулз.

Повірені у справи люди розуміли, що котел, у якому клекочуть і вирують обман, підступ та лицемірство, рано чи пізно википить. Кожен день вони запитували себе, як довго може тривати ця змова, націлена на замилювання очей майбутній королеві. Можливо, їй ніколи й не буде кінця. Або ж вона триватиме доти, доки принцесу не зведуть з розуму ті, кому вона довіряла і ким захоплювалася, які раз за разом казали їй, що Камілла просто подруга. На підозри принцеси вони відмахувалися як на безглузді небилиці, а королева-мати навіть якось сказала, що то все вигадки «дурненької дівчини».

Як багато років по тому Діана розповіла у своєму відомому телевізійному інтерв’ю для програми «Панорама» на каналі BBC: «Друзі мого чоловіка казали, що я поводжуся як неврівноважена, що я хвора і мене варто запроторити до якогось лікувального закладу, щоб мені надали допомогу. Бо я ж завдаю лише мороку й клопоту».

Далеко не марення божевільної жінки, підозри Діани зрештою справдилися, і болісне усвідомлення того, що її регулярно обманював не лише чоловік, а й чимале коло наближених до двору осіб, уселило в неї всеохопну та цілком зрозумілу недовіру і зневагу до всієї королівської системи. Чимале обурення таким ставленням з їхнього боку згодом відбилося на принцесиній поведінці та діях.

Тож якось за обідом, поки Колтерст наминав котлету по-київськи, а Діана копирсалася виделкою у своєму салаті, вона з гнівом і смутком у голосі звірилася йому про своє становище, яке стає дедалі нестерпнішим. Вона зрозуміла, що як не зважиться на рішучі дії, то до смерті скнітиме у нещасті та брехні. Її першою думкою було спакувати валізи та втекти до Австралії зі своїми малими хлопчиками. Така ідея перегукувалася з поведінкою її власної матері, Френсіс Шанд Кідд, яка після гіркого розлучення з батьком Діани, графом Спенсером, жила собі самітницею на похмурому острові Сейл на північному заході Шотландії.

Однак такі думки були лишень сміливими ідеями й нічого не вирішували. Основна проблема залишалась: як дати громадськості зрозуміти її бік історії й водночас розплутати юридичні, емоційні та конституційні вузли, які тримали її прив’язаною до монархії. Це було насправді скрутне становище. Якби вона просто спакувала валізи й подалась геть, громадськість та засоби масової інформації, які продовжували вірити в казкову історію кохання між принцом і принцесою, визнали б її поведінку ірраціональною, істеричною і вкрай непристойною. Вона сподівалася зробити усе, що в її силах, щоб розв’язати цю проблему. Вона говорила з Чарльзом, але він її ігнорував. Тоді вона звернулась до королеви, але і це не дало результатів.

Діана відчувала, що опинилася не лише в полоні до болю нещасного шлюбу, а й у полоні цілком нереалістичного уявлення громадськості про її королівське життя. Її проймала неприязнь до всієї королівської системи, якою, за її словами, керували «сірі кардинали». Вона відчувала себе знесиленою і як жінка, і як людина. У палаці до неї ставилися з напускною поблажливістю, її сприймали лишень як привабливе доповнення до її вічно зайнятого чоловіка. «Її королівській високості перепадає лишень дрібка обов’язків, та вона вкладає у них усю душу»,— прокоментував один з особистих секретарів на пресконференції щодо майбутніх публічних заходів.

Не забувайте, що це була та сама жінка, яка 1987 року, перебуваючи з візитом у лондонській лікарні Міддлсекс, потиснула руку смертельно хворому пацієнтові — й цим своїм вчинком зробила більше, ніж будь-хто із королівської родини, щоб усунути стигму довкола смертельного вірусу СНІДу. Хоча Діана ще не могла цього повністю осягнути, та вона була наділена вираженим гуманітарним баченням, яке виходило за межі покірного й монотонного слідування традиційним королівським протоколам.

День за днем минали для неї в самотньому ув’язненні королівської золотої клітки, а людям і далі згодовували ілюзорну, казкову історію про шлюб принца й принцеси. «Вона відчувала, як її все сильніше затискають у лещатах,— згадував пізніше Колтерст.— На відміну від інших жінок, вона не мала свободи піти геть і забрати із собою дітей».

Подібно до ув’язненої, засудженої за злочин, якого вона не коїла, Діана відчувала жахливу потребу розповісти світові правду про своє життя, страждання, які вона пізнала, й амбіції, які вона плекала. Її відчуття несправедливості було глибоким. Простіше кажучи, вона прагнула свободи висловлювати свою думку, можливості розповісти людям усю історію свого життя та дозволити їм судити її відповідно.

Вона гадала, що як зможе, поки не стало запізно, розповісти свою історію людям, своїм людям, то вони її по-справжньому зрозуміють. «Нехай вони стануть моїми суддями»,— сказала вона, впевнена, що публіка не буде критикувати її так жорстко, як королівська сім’я чи преса. Однак її бажання пояснити те, що вона вважала правдою у своїй історії, супроводжувалося нестерпним страхом, що в будь-який момент вороги в палаці визнають її психічно хворою та замкнуть якнайдалі. Це був небезпідставний страх — коли 1995 року на телебаченні вийшло її інтерв’ю для «Панорами», тодішній міністр збройних сил Ніколас Сомс, близький друг і колишній помічник принца Чарльза, описав її як жінку із «гостро вираженою параноєю».

Поступово до неї та її близького оточення дійшло, що коли не повідати людям повну історію її життя, вони ніколи не зрозуміють і не приймуть причини будь-яких дій, що вона їх наважиться здійснити. Вона розглядала кілька варіантів, від замовлення серії газетних статей до створення телевізійного документального фільму та публікації біографії свого життя. Діана знала, яке послання хоче передати світові, але не могла знайти для цього належного способу.

Як на той час вона могла передати світові своє послання? Кинувши погляд на соціальний ландшафт Британії, вона розуміла, що для її історії було небагато варіантів. Династія Віндзорів є найвпливовішою родиною в країні, яка своїми щупальцями міцно обвила тих, хто ухвалює рішення на телебаченні та значною мірою у пресі. Варті довіри телеканали, як-от BBC, ITV й так звані «солідні видання», зазнали б тиску з усіх боків, якби вона звернулась до них із пропозицією розповісти світові свою правдиву історію. Знову ж таки, якби її історія з’явилася на сторінках жовтої преси, королівська верхівка охрестила б її нічим іншим, як несусвітньою брехнею.

Що робити? У вузькому колі близьких друзів Діани переймалися її поточним душевним станом, а дехто навіть боявся за безпеку принцеси. Було відомо, що в минулому вона здійснила кілька бездумних спроб самогубства, і в міру того, як її відчай зростав, дехто висловлював щире занепокоєння, що вона може накласти на себе руки; втім, такі тривоги пом’якшувались вірою у те, що зрештою її любов до дітей утримає принцесу від того, щоб ступити на цей шлях.

На той час вона вже знала, що я вивчав її біографію, і доволі схвально ставилася до моєї ранньої роботи, «Щоденника Діани», здебільшого тому, що ця книга дратувала принца Уельського своїм докладним описом інтер’єру Гайґроува. Коли я працював над тією книжкою, до мене вже доносилися чутки та натяки про те, що в родині Уельських не все гаразд. Утім, ці плітки були лише hors d’œuvres, невеличкою «закускою» перед неймовірним бенкетом з інформації, яку мені згодом повідають.

Я навіть не здогадувався, та Діана потроху випробовувала мене. Вона дала зрозуміти Колтерсту, що не проти, щоб він ділився зі мною крихтами інформації. У березні 1991 року він зателефонував мені з телефонної будки десь на півдні Ірландії та з перших вуст повідомив про деталі звільнення особистого секретаря принца Чарльза, сера Крістофера Ейрі. Згодом у Sunday Times вийшла написана мною стаття — Діана була задоволена, у неї з’явилася можливість хоча б трохи допекти своєму чоловікові. Були й інші випробування — хоч і не такого масштабу, як загадки принцеси Турандот з опери Пуччіні,— які потребували успішного розв’язання.

До прикладу, вона хотіла змінити свого давнього перукаря Річарда Далтона та знайти собі іншого стиліста. Як найкраще відмовитися від його послуг, щоб усе пройшло гладко і він опісля не побіг до газетярів продати свою історію? Ми з Колтерстом порадили принцесі написати йому чесного листа, купити дорогий подарунок і попрощатись. Така проста стратегія спрацювала.

Тоді мені взагалі не спало на думку, що жінці, яка жила в системі, де кожне важливе рішення за неї приймав хтось інший, такі незначні дії та прояви непокори даруватимуть бодай якесь відчуття контролю над власним життям. Вони дозволяли їй відчути смак свободи.

У якийсь момент вона запитала Колтерста: «Чи хоче Ендрю взяти у мене інтерв’ю?». Як не поглянь, а це була просто приголомшлива пропозиція. Принцеси зазвичай не дають інтерв’ю, особливо коли вони найбільш обговорювані та фотографовані принцеси свого часу. Це було до того, як Діана вилила свою душу в «Панорамі» й перед тим, як принц Чарльз дав інтерв’ю на телебаченні та визнав свої стосунки з місіс Паркер-Боулз. Це було просто нечувано.

Через кілька днів після пропозиції Діани Колтерст запросив мене до того самого простенького кафе у Райсліпі, щоб поділитися уривком історії, яку вона хотіла розповісти. Я очікував, що це буде кілька коротеньких речень про її благодійну діяльність та її думки щодо власних гуманітарних амбіцій. Однак я знову помилився.

Занотувавши відомості про її спроби самогубства, розлади харчової поведінки, перелюб її чоловіка з жінкою на ім’я Камілла, я звернувся до свого видавця Майкла О’Мари. Потягуючи сигару, як завжди перед обідом, він вислухав короткий підсумок моєї зустрічі. А тоді, підозрюючи, що Колтерст був здібним шахраєм, заявив: «Якщо вона така нещасна, то чому завжди усміхнена на фотографіях?».

У цьому й крилася проблема. Якщо я збирався плисти проти течії суспільних настроїв щодо принцеси Уельської та її чоловіка, мені потрібно було дещо більше. Кількох нотаток, записаних на основі почутого з пошарпаного магнітофона, недостатньо. Необхідно, щоб принцеса якомога більше співпрацювала для написання біографії, яка оповіла б історію всього її життя, а не лише її королівської кар’єри,— отже, історія мала зачепити і її тривоги, надії та мрії. Загалом книжка, народжена в результаті цієї співпраці, «Діана: її справжня історія», стала її автобіографією, особистим зверненням жінки, яка тоді вважала себе позбавленою сили і голосу.

Діана одразу ж виявила прихильність до проєкту й з ентузіазмом, дещо наївним, почала цікавитися, як швидко нам удасться опублікувати книжку. Втім був ще один камінь спотикання: як проводити інтерв’ю з Діаною? Звичайно, я дуже хотів поговорити з принцесою особисто, та про це просто не могло бути й мови. У королівських колах мене вже знали як письменника, та й на зріст я вдався, майже два метри, тож непримітним мене точно не назвеш. Щойно хтось зауважив би журналіста у Кенсінгтонському палаці — хоча в той час принц Чарльз формально ніби перебував у власній резиденції у Гайґрові — усіх би одразу підняли на ноги, а принцесу Діану обмежили б у будь-яких подальших нерозсудливих діях.

Як виявив Мартін Башир, тележурналіст, який пізніше взяв інтерв’ю у принцеси, обман був єдиним способом обійти завжди пильних королівських придворних. Тож для організації свого інтерв’ю у листопаді 1995 року Башир таємно провіз знімальну групу до Кенсінгтонського палацу — і сталося це в неділю, коли майже всі співробітники принцесиної домівки були відсутні.

У моїй же ситуації з принцесою Діаною розмовляла довірена особа, Джеймс Колтерст, ідеальний агент для виконання такої делікатної та, як виявилося, історичної місії. Озброївшись підготовленим мною списком запитань і власним магнітофоном, Колтерст осідлав свого двоколісного коня й безтурботно помчав алеєю до Кенсінгтонського палацу. У травні 1991 року він провів перше із шести таких інтерв’ю, які продовжувалися влітку й аж до осені і зрештою назавжди змінили уявлення світу про принцесу та королівську родину.

Колтерст добре пам’ятає той перший сеанс: «Ми сиділи в її вітальні. Діана була одягнена досить повсякденно, в джинси і синю сорочку. Перш ніж ми почали, вона висмикнула шнур телефона і зачинила двері. Щоразу, коли хтось стукав чи заважав нам, вона прибирала мікрофон, ховала його між подушками на дивані. Упродовж перших 20 хвилин того першого інтерв’ю вона була дуже щаслива і сміялася, особливо коли розповідала про випадки, які сталися за її шкільних років. Коли вона дійшла до важких тем, спроб самогубства, Камілли та булімії, одразу стало відчутно, що вона звільнилася, скинула із себе той важкий тягар».

На початку їхньої першої розмови Колтерст сказав принцесі: «Скажи мені, якщо є щось, чим ти не хочеш ділитися». На що вона відповіла: «Ні, ні, усе нормально». Було очевидно, що вона хоче, щоб світ дізнався всю правду, пізнав її справжньою.

Часом Діану дратувало й сердило те, як з нею поводилися її чоловік і вся королівська система, та зрештою, попри такий болючий емоційний стан, те, що розповідала принцеса, було вкрай правдоподібним, оскільки багато частинок головоломки її життя почали ставати на свої місця. Глибоко вкорінене, сильне почуття самотності та відторгнення, яке переслідувало її більшу частину життя, нарешті вигулькнуло на поверхню. І хоча її дитинство було привілейованим, воно також було нещасливим: Діана описує похмуру емоційну атмосферу, пригадує свою провину за те, що не народилася хлопчиком, щоб продовжити рід, сльози матері, сповнене смутку мовчання батька та брата Чарльза, який щоночі засинав у сльозах.

Хоча техніку дистанційного інтерв’ю не можна назвати досконалим методом — крім того, вона позбавляє можливості безпосередньо взаємодіяти зі співрозмовником,— та багато запитань виявилися просто зайвими, бо тільки-но Діана починала говорити, вона лишень зрідка зупинялася, щоб перевести подих, її історія лилася потоком. Ця розмова була для Діани своєрідною сповіддю й дарувала полегшення. «Я була на межі відчаю. Я була у безнадії,— стверджувала Діана під час свого знаменного телевізійного інтерв’ю.— Гадаю, мені просто допекло, що мене сприймають як психічно нестійку, адже я дуже сильна людина і знаю, що це спричиняє ускладнення для системи, в якій я живу».

Простий акт розмови про своє життя пробудив у Діани багато спогадів, веселих і таких, що їх складно передати словами. Як подув вітру на волошковому полі, її настрій постійно змінювався. В один момент вона відверто, навіть дещо ексцентрично, розповідає про свій розлад харчової поведінки, нервову булімію та невдалі спроби самогубства, а в інший, коли пригадує свої перші дні в королівській родині — «темні часи», як вона їх назвала — сповнюється сумом і зневірою.

Знову і знову вона наголошувала на своєму глибокому усвідомленні долі: вірі в те, що вона ніколи не стане королевою, але що їй призначено особливу роль. У серці вона знала, що їй судилося піти шляхом, на якому монархія є другорядною порівняно з її справжнім покликанням. Оглядаючись назад, очевидно, що в її словах крилось надзвичайне передчуття.

Часом вона вела жваву розмову, особливо коли розповідала про той час, як іще не побралася з принцом. Вона із сумом згадувала своє нещасливе дитинство, дещо зажурено описувала свої романтичні стосунки із принцом Чарльзом, а про вплив Камілли Паркер-Боулз на її життя взагалі говорила з ноткою гніву. Діана справді не хотіла, щоб її вважали охопленою параноєю чи дурощами, як її часто змальовували друзі чоловіка, тож вона навіть показала нам кілька листів і листівок, які місіс Паркер-Боулз надіслала принцові Чарльзу, щоб довести, що вона не вигадала їхні стосунки.

Це листування — пристрасне, сповнене любові й туги,— не залишило в нас із видавцем жодних сумнівів у тому, що підозри Діани були обґрунтовані. Було цілком очевидно, що Камілла, яка називала Чарльза «мій найдорожчий коханий», була жінкою, чиє кохання, попри плин часу і перепони на шляху до об’єкта її симпатій, не згасло. «Я ненавиджу, що не можу сказати тобі, як сильно я тебе кохаю»,— писала вона, показуючи, як безмежно вона прагне бути з ним і те, що вона належить йому назавжди. Мені особливо запам’ятався один яскравий уривок, у якому говорилося: «Моє серце і тіло страждають без тебе».

Втім, як нам повідомив провідний юрист із питань наклепу, згідно із суворим британським законодавством, той факт, що ви знаєте, що щось є правдою, не дозволяє вам про це відкрито повідомити. На превелике роздратування Діани і всупереч переконливим доказам, я не міг на той час написати, що принц Чарльз і Камілла Паркер-Боулз були коханцями. Натомість мені довелося натякнути на «таємну дружбу», яка зрештою кинула довгу тінь на королівський шлюб. Можливо, важливішим є, що Діана, зазирнувши в оце таємне листування, зрозуміла, що будь-які надії, які вона плекала на збереження свого десятирічного шлюбу, були повністю приречені.

І хоча вона з величезним ентузіазмом долучалася до роботи над книжкою, усе ж були певні запитання, зокрема про стосунки її чоловіка з місіс Паркер-Боулз, обговорення яких висотувало з неї усі сили.

Через наші дистанційні інтерв’ю мені доводилося вгадувати її настрій і діяти відповідним чином. Як правило, найбільш енергійною та багатослівною Діана була в ранкові години, особливо за відсутності принца Чарльза. Ці інтерв’ю виявилися найпродуктивнішими: Діана говорила, тамуючи подих, а її історія лилась бурхливим потоком. Вона бувала надзвичайно життєрадісною, навіть коли обговорювала найінтимніші та найважчі періоди свого життя.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Післямова
«Ми думаємо про неї щодня»

Запанувала тиша. Спокійна тиша. Апартаменти принцеси в Кенсінгтонському палаці, які колись дзвеніли сміхом і розмовами, тепер були мовчазні й порожні. Здавалося, Діана ніколи тут і не жила. Спальня, вітальня, дитяча та інші кімнати стояли порожні, зірвали навіть шпалери. Усі принцесині меблі доставили до Сент-Джеймського палацу для Вільяма та Гаррі або до королівської колекції у Віндзорському замку. Її одяг, листи та інші папери були спалені, подрібнені або упаковані й відправлені до Елторпа, родинного маєтку Спенсерів. Уся кореспонденція Діани за останні п’ятнадцять років — листи до благодійних організацій та урядових відомств — зникла безслідно. Її колишній особистий секретар Патрік Джефсон не приховував свого збентеження. Ба навіть промокальний папір із її письмового столу розірвали на крихітні шматочки.

Королівська родина побоювалася, що мисливці за сувенірами крастимуть Діанині речі й продаватимуть їх. Тому все — від килимів та шовкових шпалер до рослин у горщиках і навіть лампочок — забрали, залишивши апартаменти під номерами 8 і 9 порожніми й позбавленими життя. Дворецького принцеси, Пола Баррелла, звільнили. Листи, які продовжували надходити мішками, відкривали, відповідали на них і потім складали в коробки. А згодом, напередодні першої річниці смерті принцеси, вивіску на її колишній домівці, резиденції Уельських, зафарбували.

Безсумнівно, як у стінах королівських палаців, так і за їхніми межами, були ті, хто бажав, щоб пам’ять про принцесу можна було стерти одним помахом руки й направити всю увагу і любов народу назад до королеви та її сім’ї. Брат Діани, Чарльз, гарно зауважив: «Мені здається, що ті, хто ніколи не був прихильником Діани, плекають надію маргіналізувати її постать і проштовхнути наратив, що вона ніколи не мала значення». Утім, сказати легше, ніж зробити. Смерть принцеси стала поштовхом до народження чудової благодійної організації, Меморіального фонду Діани, що виник унаслідок надзвичайного виливу горя, очікувань і надій у перші дні після її трагічної загибелі. У спонтанному прояві вдячності за все, що принцеса зуміла зробити за свого життя, люди почали надсилати до Кенсінгтонського палацу настільки велику кількість листів, що придворним довелося організувати у королівських гаражах імпровізований сортувальний офіс. Сльози горя переросли в цунамі пожертвувань — щодня надходило близько 6000 листів із чеками, готівкою та поштовими переказами — що вилилося у тисячі фунтів стерлінгів.

Через кілька місяців після її смерті фонд став чимось набагато більшим, ніж просто благодійною організацією — він став для людей можливістю виразити увесь свій біль і горе. Щодня до нещодавно створених офісів надходили листи з чуттєвими історіями та віршами, а також чимало слізних телефонних дзвінків. В одному зворушливому листі писалося: «Сподіваюся, що Вам на небесах добре, не турбуйтеся, татко подбає про вас». До листа було додано записку від учительки маленького хлопчика, який і написав листа: вона пояснила, що батько хлопчика помер того самого дня, що й Діана.

Знаходилися й ті, хто з моменту заснування фонду насміхався й критикував його роботу, бажаючи розчавити оце зерня благодійності. «Звичайно, Сент-Джеймський палац [лондонський офіс принца Чарльза] хотів, щоб Меморіальний фонд Діани якнайшвидше припинив свою діяльність»,— згадувала Вів’єн Паррі, одна з перших опікунок фонду.

Окрім негативних зауважень скептиків, які полилися на благодійну організацію уже з перших днів її роботи, було ще й кілька інших проблем. Рішення фонду подати до суду на американську компанію Franklin Mint, яка взялася виробляти ляльки Діани без жодного схвалення прав на використання принцесиного образу, стало манною небесною для критиків. Запекла судова суперечка коштувала фондові мільйони фунтів стерлінгів та, зрештою, не увінчалася успіхом. Ця гучна судова справа і подальше надання дозволу на використання імені Діани на упакуваннях маргарину змусили брата принцеси ступити на стежку війни, уїдливо назвавши цю угоду «несмаком». Згодом прихильники принца Чарльза з неприхованою радістю оприлюднили конфіденційний лист графа Спенсера до фонду з проханням закрити його якнайшвидше. «Їхні мотиви зрозумілі,— зазначила Вів’єн Паррі,— фонд заповнив медіавакуум, який залишився після смерті Діани, і що швидше нас закриють, то швидше пам’ять про неї згасне».

Однак увага королівської родини була прикута не до мертвих, а до живих — зокрема до Камілли Паркер-Боулз, «третьої постаті» у шлюбі Уельських. Принц Чарльз, який вважав її присутність у своєму майбутньому «беззаперечною», доручив радникам представити свою партнерку публіці ненав’язливим і стриманим способом. Тож поки Камілла трималась у тіні, новий прессекретар принца Марк Болланд — юні Вільям і Гаррі охрестили його Чорною Гадюкою на честь дворянина-інтригана з однойменної телекомедії — шукав способів, як виконати волю свого господаря. Він використав зустріч у Сент-Джеймському палаці між принцом Вільямом, який в очах публіки був живим спадком покійної принцеси, і Каміллою як демонстрацію того, що діти Діани сердечно прийняли батькову подругу. Згодом королівським кореспондентам повідомили про цей доленосний візит, а тісному колу журналістів Болланд навіть послужливо додав, що після зустрічі Камілла з полегшенням видихнула й пригостилася сигареткою і келишком міцного джину з тоніком. Коли Вільям зрештою зрозумів, що його хитрощами змусили підіграти батькові задля покращення іміджу Камілли в очах громадськості, він, звичайно, розлютився, що такий особистий і душевний сімейний момент використали настільки негожим чином. Не дивно, що біографка принца Чарльза, Кетрін Меєр, описала атмосферу в офісі принца як подібну до тієї, що розгорталася у Вулфголлі, віроломному й опортуністичному світі двору Генріха VIII, який так блискуче відтворила письменниця Гіларі Мантел.

А проте, стратегія спрацювала: принц Уельський і його партнерка змогли полетіти до Греції у свою першу сімейну відпустку разом і не накликати на свої голови негативних заголовків у пресі. Той факт, що Вільям зіграв не останню роль у цьому й запросив Каміллу долучитися до них — і як це доволі зручно вдалося нашептати на вушко журналістам,— було витлумачено як символ прощення минулих провин, як своєрідне примирення. Для публіки підтекст був очевидним: якщо Вільям зміг пробачити, то зможе і решта світу.

Після їхньої відпустки у січні 1999 року відбулася ретельно спланована фотосесія в готелі Ritz: фотографи прийшли, зробили фото і спокійненько чкурнули геть. Пізніше того ж року Болланд розважливо підготував Каміллу до її першого виходу у нью-йоркський світ — коротка мандрівка, яка фактично була королівським візитом і під час якої люди зверталися до неї «мем». Коли в червні 2002 року королева запросила Каміллу на святкування свого Золотого ювілею у Вестмінстерському абатстві, було очевидно, що принцову кохану остаточно прийнято до королівського кола.

Їхнє одруження у квітні 2005 року стало кульмінацією зваженого й продуманого процесу, який суттєво затягнувся спершу через неочікувану смерть принцеси, а потім — через каскад курйозних і образливих інцидентів, пов’язаних із французьким і, несподівано, британським розслідуваннями трагічної автокатастрофи, що й обірвала життя Діани.

Додайте до цього судовий процес в Олд-Бейлі над колишнім дворецьким Діани Полом Барреллом за звинуваченням у крадіжці її майна — у підсумку його виправдали. Потім були неправдиві звинувачення у зґвалтуванні за участю члена принцевого офісу, які вилилися в офіційне розслідування під керівництвом тодішнього особистого секретаря принца, Майкла Піта. Доповненням до цих жахливих історій став лист, нібито написаний Діаною в жовтні 1996 або 1995 року, у якому вона писала про свої підозри щодо змови, організованої її колишнім чоловіком, щоб убити її в автомобільній аварії. Неминуче принц став об’єктом газетних заголовків на кшталт: «Чарльз: скільки я ще терпітиму?».

Неординарне рішення провести друге, британське розслідування смерті Діани, навіть після того як французька сторона, залучивши 30 детективів і опитавши 300 свідків, дійшла висновку, що катастрофа була нещасним випадком, нікого не порадувало — ні зневажену французьку владу, ні принца Уельського, ні графа Спенсера та його родину. Єдиною людиною, яка була в захваті від рішення офіційного коронера Майкла Берджесса доручити серу Джону Стівенсу, комісару столичної поліції, розпочати власне розслідування, а не погоджуватися з висновками тривалих дворічних зусиль Франції, був Мохаммед аль-Фаєд. Він уже витратив п’ять мільйонів фунтів стерлінгів і купу часу, намагаючись довести, що його син і Діана пали жертвами навмисного вбивства. «Абсолютно очевидно, як чорним по білому, що то було криваве вбивство»,— заявив він. Цей погляд викликав резонанс в арабському світі, де поширеною була думка, що пару вбили через те, що тіньові владні британські кола не хотіли, щоб принцеса вийшла заміж за мусульманина. Книга «Хто вбив Діану? Наказ із палацу» стала бестселером у Єгипті, тоді як тодішній лівійський лідер полковник Каддафі виступив із думкою про те, що то агенти французьких та англійських спецслужб організували вбивство.

Оскільки Фаєд не спинявся висувати численні припущення і звинувачення, багато хто погоджувався з його теоріями змови. Спецслужби, королівська сім’я, принц Філіп — усіх розглядали як потенційних замовників убивства. Найпопулярнішими серед 36  000 вебсайтів, присвячених теорії змови, були історії про участь британських шпигунів. На користь цьому послужили свідчення колишніх агентів британської розвідки Річарда Томлінсона та Девіда Шейлера, коли ті взялися розповідати про колись обговорюваний у спецслужбах план убити колишнього президента Сербії Слободана Мілошевича в інсценованій автомобільній аварії під час його перебування у Женеві у Швейцарії. Однак не всі погоджувалися з цією теорією. Агент КДБ, російської шпигунської служби, навіть сказав письменнику-журналісту Філіпу Найтлі: «Треба бути генієм, щоб організувати таке вбивство, яке було б схоже на звичайнісіньку автокатастрофу».

У цих великих перегонах теорій змови було ще чимало інших «учасників», зокрема теорія про те, що принцесу вбили міжнародні торговці зброєю через її підтримку заборони протипіхотних мін; що її наказав убити сам Усама бен Ладен, бо Діана була б поганим для мусульманських жінок прикладом для наслідування; або ж що її вбило надзвичайно дивне Вавилонське Братство (члени цього братства вірять, що насправді вони рептилоїди, які контролюють людство), оскільки її назвали на честь богині Місяця, а міст Альма, де й сталася аварія, символізує прохід для богині.

Як неодноразово наголошувалося, якщо Діана дійсно вірила в те, що може загинути у спланованій автокатастрофі, як вона нібито писала, то чому ж тієї фатальної ночі не пристебнулася ременем безпеки. Висновок британського кримінального розслідування, опублікований у грудні 2006 року, був практично таким же, як і французький звіт, в якому говорилося, що всі теорії змови безпідставні та що всі докази вказують на те, що смерть була результатом нещасного випадку. Кілька місяців по тому, у квітні 2007 року, суд присяжних на ініційованому коронером розслідуванні виніс свій вердикт: Діана і Доді стали жертвами ненавмисного вбивства внаслідок грубої недбалості водія «Мерседеса» Анрі Поля та папараці. «Коли все скінчиться,— прокоментував колишній королівський коронер, доктор Джон Бертон,— 95 відсотків людей усе одно знехтують фактами й захочуть повернутися до своїх теорій змов».

Правда в тому, що в глибині душі людям важко повірити, що сучасна богиня могла відійти у вічність просто внаслідок автомобільної аварії з п’яним водієм, який їхав надто швидко. Нам потрібні теорії змови, щоб якось раціоналізувати, зробити впорядкованим і стерпним те, що є хаотичним і незрозумілим. Доктор Патрік Леман із Королівського Голловейського коледжу при Лондонському університеті, який досліджує теорії змови, зауважив: «Коли відбувається будь-яка велика подія, ми вважаємо, що її зумовила якась велика причина. Якщо нам не вдається знайти вагоме посильне пояснення, це порушує наше бачення світу». Як наслідок, значні світові події, як-от убивство Джона Ф. Кеннеді, смерть Елвіса Преслі та напад на Всесвітній торговий центр, оточені цілими сплетіннями усіляких теорій змов.

Ці сенсаційні звинувачення, нескінченні теорії змови та неприємні спекуляції мало сприяли покращенню репутації принца чи принцеси Уельських. Лист Діани, у якому вона начебто ділилася своїми недобрими передчуттями і який, попри все, мав доволі жалюгідний і комічний вигляд, перетворив її в очах багатьох на, як зазначає The Times, «королеву драми чи трагічну принцесу». Дотепна, подекуди самоіронічна, смілива, турботлива і людяна жінка, якою принцесу пам’ятали її друзі і смерть якої оплакував увесь світ, стрімко зникала у спогадах людей. У житті вона боялася, що її відкинуть як психічно нестабільну, у смерті її все частіше описували, у кращому разі, як неповноцінну, а іноді навіть божевільну жінку, яка зберегла свою репутацію, померши молодою.

Оскільки після смерті Діани її критики відчули більше свободи у своїх висловлюваннях, то з роками особистість принцеси зазнала повної переоцінки. «Я думаю, що вона вийшла з-під контролю, і далі могло б стати ще гірше»,— сказав біограф королеви Роберт Лейсі ведучому ток-шоу Ларрі Кінгу, тоді як шановний королівський письменник Г’юґо Вікерс уважав, що вона «занурилася в хаос». А ще додав: «Можливо, той період її життя був сповнений великим сумом». Біографка принца Чарльза, Пенні Джунор, яка у своєму описі Діани часто спиралася на слова королівських придворних, навіть заявила, що принцеса грозилася вбити Каміллу і була першою в королівському подружжі, хто порушив обітницю вірності. Своєю думкою поділилися навіть друзі королеви, як-от її фрейліна, леді Пенн, яка сказала офіційному біографу королеви-матері Вільяму Шоукроссу: «Королеві, як дуже прагматичній особі, було дуже важко осягнути погане здоров’я або психічну нестабільність Діани».

Той факт, що в роки після її смерті біля Кенсінгтонського палацу покладали все менше букетів, був сприйнятий як ознака згасання репутації Діани та пам’яті людей про неї. Такої думки радше дотримувалися ті, хто вважав, що вилив горя через її смерть був надмірною істеричною реакцією, тимчасовим відхиленням від норми, а тепер суспільство нарешті повернуло собі здоровий глузд і розважливість. Поклоніння Діані було просто божевіллям, наче шалене захоплення зірками музики та кіно.

Грандіозні плани вшанування її загибелі розвіялися. Відразу після цієї трагічної загибелі кілька високопоставлених політиків запропонували перейменувати аеропорт Гітроу та національне свято у серпні на її честь. Ці плани згодом мовчки, без активних обговорень, відклали, а проєкти, які почали розробляти, загрузнули у численних процедурах перегляду. Скажімо, довкола проєкту водного об’єкта вартістю 3 мільйони фунтів стерлінгів у Кенсінгтонських садах на честь ушанування життя принцеси точилися суперечки — та й узагалі до його реалізації підходили доволі в’яло. Меморіальний комітет Діани, очолюваний рішучою Розою Монктон, не зміг вибрати між проєктом, запропонованим американською ландшафтною архітекторкою Кетрін Густафсон, і проєктом британського скульптора індійського походження Аніша Капура. Зрештою, для ухвалення остаточного рішення запросили тогочасну міністерку культури Тессу Джовелл — вона надала перевагу американському проєкту. З моменту відкриття меморіалу королевою 2004 року було чимало скарг на високі експлуатаційні витрати, оцінені в понад мільйон фунтів стерлінгів, його часте закриття на технічне обслуговування, а також урегулювання питань з охорони здоров’я та безпеки.

А от проєкти дитячого ігрового майданчика і меморіальної доріжки Діани в Кенсінгтонських садах отримали більше підтримки та по цей день мають велику популярність серед жителів і гостей міста. Втім, варто зазначити, що під час офіційного відкриття цих об’єктів графом Спенсером і тодішнім канцлером Ґордоном Брауном серед присутніх не було жодного члена королівської родини, навіть принців Вільяма чи Гаррі. Королівська родина, здавалося, була рада відпустити від себе Діану, дати покійній принцесі нарешті спочити з миром, розвіяти за вітром пам’ять про неї, її життя та досягнення. Члени королівської родини вмить перестали відвідувати заходи, так чи так пов’язані з Діаною. Тож госпіс на околиці Кардіффа, шпиталь у Ґрімсбі, дитяча лікарня та інші проєкти — усі названі на честь покійної принцеси — були офіційно відкриті без появи чи бодай урочистого слова з боку Віндзорського дому.

Великі натовпи на похороні королеви-матері в березні 2002 року та тепла реакція громадськості на Золотий ювілей королеви пізніше того ж року показали, що королева й уся королівська сім’я все ще купалися у прихильності народу, навіть попри ті ріки обурення та гніву, які лилися на них упродовж тижня з дня загибелі Діани. На параді, який став центральною частиною святкування Золотого ювілею, про покійну принцесу Діану нагадували лише її світлини на купці повітряних кульок, що майоріли серед натовпу, який зібрався на вулиці Мелл й проходив повз королівських гостей, де серед них була і Камілла Паркер-Боулз. Як зауважив романіст Роберт Гарріс, «відтоді як Троцького вигнали з Радянського Союзу 1929 року, ще жодного видатного громадського діяча не викреслювали так усемірно із суспільного життя країни».

А як щодо живої спадщини Діани, принців Вільяма та Гаррі? Їхня участь у великій дискусії навколо покійної принцеси була доволі спорадична: 1998 року вони закликали громадськість припинити сумувати й не забувати про власні життя, а згодом звинуватили дворецького їхньої матері, Пола Баррелла, у «холодній і відвертій» зраді, коли він опублікував свої мемуари. Причин для їхнього публічного мовчання було декілька. До прикладу, на їхнього батька полилося чимало співчуття, адже тепер на нього дивилися як на батька-одинака, який сам виховує двох синів-підлітків. Тож інстинктивно хлопчики не хотіли робити нічого, що могло б розхитати сімейний човен, і тому вони наче навшпиньках обходили питання того, що сказати і як саме згадати свою матір.

Не забуваймо і про ситуацію з Каміллою. Хоча Вільям був незадоволений тим, що його використовували для реабілітації іміджу Камілли в очах громадськості, альтернативних можливостей у нього було як кіт наплакав. Простіше кажучи, він не хотів засмучувати свого батька. Як зауважила біографка принца Пенні Джунор, «вони люблять свого батька, та він — непростий чоловік, і бути його синами доволі складно. Вони вкрай обачно ставляться до батькових почуттів і частенько під них підлаштовуються».

Крім того, принци не бажали демонструвати на публіку своє особисте горе. Із двох братів саме Вільям відчував глибоку ненависть до засобів масової інформації через їхню опосередковану роль у смерті принцеси Діани, їхньої любої матері. Він, звичайно, не хотів удаватися до публічного обговорення своєї втрати. Одразу ж по смерті Діани Вільям навіть задумався про те, щоб повністю покинути своє громадське життя, тож у королівській родині взялися його відмовляти від поспішних рішень, а натомість залишатися вірним своїй королівській долі. Чималу роль у цьому зіграв принц Філіп. У тиждень після трагічної загибелі Діани дідусь Вільяма був глибоко стурбований емоційним станом молодого спадкоємця престолу. Під час телефонної конференції між Балморалом і Даунінг-стрит він узяв слово і сказав слухачам по той бік, чимало їх приголомшивши: «Зараз нас найбільше хвилює Вільям. Він замкнувся в собі й не хоче ні з ким говорити». Зрештою співчутливому дідусеві вдалося достукатися до внука. Як пізніше прокоментував у своїх мемуарах тодішній прем’єр-міністр Тоні Блер, «тепер він осягнув, якщо не знав раніше, що означає бути принцом і королем. Попри почуття обов’язку, тюремні стіни спадкової традиції, мабуть, здавалися йому надто високою ціною».

Однак ще гіршим було те, що обидва принци не мали й крихти приватного життя, навіть коли вони були поза королівськими обов’язками. Як не дивно, кожен їхній рух і план рано чи пізно висвітлювався у засобах масової інформації. Особисті зустрічі та плани, інформація про отримані на день народження подарунки та навіть про візити до лікаря — про все це якимось чином дізнавалися газети, зокрема News of the World та її королівський кореспондент Клайв Ґудмен. Вільяму та Гаррі здалося, що в їхньому колі є чимало так званих друзів, які «зливають» пресі усю інформацію. Молодий Вільям, який звик тримати віжки свого життя, відчув, що вони з братом опинилися в облозі. Це відчуття було настільки всеохопним, що кинуло тінь недовіри на всіх, хто був поряд із принцами, зокрема і на тодішню дівчину Вільяма, Кетрін Міддлтон — вона, без перебільшення, переймалася, чи, бува, хтось із її родини чи друзів не ділиться інформацією з пресою. Та якось, цілком випадково, у листопаді 2005 року принци виявили, що їхні телефонні послання перехоплювалися Ґудменом та іншими журналістами. Ця історія згодом стане ключовою у сумнозвісному скандалі із прослуховування телефонних розмов і, зрештою, призведе до закриття News of the World, ув’язнення Ґудмена та кореспондентів, а також розслідування під керівництвом сера Браяна Левесона щодо свободи преси та етики.

Хоча суспільні наслідки були вагомими, в особистому плані усвідомлення того, що їхні друзі не зраджували їхньої довіри, було водночас і полегшенням, і відкриттям для молодих принців. «То був кардинальний момент у їхніх відносинах із зовнішнім світом,— зазначив один із друзів, що був поряд із принцами під час поліційного розслідування.— Вони змогли спокійно видихнути, нарешті у них з’явилася можливість розмежувати своє приватне життя від публічного».

Тепер уже нічого не захмарювало життя братів-принців. Вони перебрали на себе роль жвавих і веселих імпресаріо та в липні 2007 року організували благодійний попконцерт на стадіоні Wembley в пам’ять про свою матір, щоб відзначити десяту річницю її смерті. Сонячний настрій Вільяма, можливо, мав щось спільне з його примиренням з Кетрін після їхньої короткої перерви у стосунках. З ніжністю згадуючи свою матір і те, як вона босоніж танцювала у своїй вітальні під хіти Майкла Джексона, принци хотіли передати її любов до життя, її запальний настрій і пристрасть до танців та мюзиклів. Концерт не тільки зібрав 1,2 мільйони фунтів стерлінгів для благодійних організацій, які підтримувала Діана,— він також ознаменував серйозну зміну в громадському житті: віднині принци будуть активно та зважено вшановувати спадщину принцеси.

У дитинстві хлопчики дотримувалися всіх умовностей королівського життя і якщо десь узагалі заходила розмова про їхню матір, вони говорили стримано і мало. Тепер же, ставши зрілими юнаками, вони ухвалювали власні рішення й час від часу кидали виклик королеві, не кажучи вже про батька, коли вшановували свою матір так, як вважали за потрібне. Те, як вони чуйно поставилися до принцесиної спадщини, напевно втішило б Діану. І хоч після смерті вона більше не була частиною королівської родини, та її цінності знайшли відгук не лише у сучасній Британії, а й за межами. Її сини, тепер молоді чоловіки, хотіли вшанувати це — принц Гаррі, напевно, найбільше.

Під час панахиди, яка відбулася в лондонській гвардійській каплиці в присутності королеви та родини Спенсер, Гаррі зворушливо мовив про свою матір. Це були слова від щирого серця. Принц сказав, що їхнє життя розділилося на дві частини: одна — коли їхня мати була жива, друга — тепер, уже десять років як після її смерті. Коли вона була жива, вони сприймали як належне «її любов до життя, її сміх, веселощі й безтурботність». Він додав: «Вона була нашим ангелом-охоронцем, нашим вірним другом і захисником». Гаррі відчував, що пам’ять про принцесу під загрозою забуття, тож хотів, щоб світ пам’ятав Діану — матір, яку він втратив і про яку думає щодня,— без злостивості та спотворень, зумовлених суперечками щодо її особи. Це було сповнене позитиву зізнання у любові до надзвичайної людини, «палкої прихильниці веселощів, щедрої, чуйної та безміру щирої», яка зробила їх та багатьох інших щасливими. Він хотів, щоб їхню матір запам’ятали саме такою. Через роки Гаррі зізнався, що хотів би заговорити про неї набагато, набагато раніше. Він зізнався: «Я так ніколи й не дав раду тому, що сталося. Я дуже довго ховав емоції. Значну частину свого життя я не хотів про це думати».

Можливо, одним із найяскравіших моментів у вшануванні Діани як часточки монархії для майбутніх поколінь, стало 16 листопада 2010 року. Того дня у залі Сент-Джеймського палацу принц Вільям і Кетрін Міддлтон повідомили світу про свої заручини. Порівняння між Діаною, жінкою, яка казала, що ніколи не зійде на престол, і Кетрін, жінкою, яка одного дня стане королевою, було неминуче — ще й не одне. Той день був на диво схожий на знаменний день у житті Діани 1981 року: блакитна сукня, хвилювання в голосі, стримані рухи. Не менш важливо — обручка Кетрін, та сама каблучка із сапфіром і діамантами, яку носила мати Вільяма. То був чіткий сигнал: хоча принцеси Діани немає з нами, її не забуто. «У такий спосіб вона залишатиметься поряд»,— пояснив Вільям.

Буде доречним зазначити, що крах шлюбу батьків змусив Вільяма виважено поставитися до пошуку майбутньої дружини. Вільям не зважав на соціальний статус і довгий час шукав саме ту жінку, яка стала б йому коханою, вірним другом і опорою. Кетрін стала першою за 400 років простолюдинкою, яка вийшла заміж за члена королівської родини. Часи, коли принц Чарльз був змушений одружитися з білошкірою, англосаксонською, протестантською, аристократичною, незайманою дівчиною, як-от Діана, давно в минулому. На момент написання книжки принц Гаррі перебуває у серйозних стосунках із Меган Маркл — розлученою голлівудською актрисою та активісткою, яка старша за нього на три роки, має темношкіру матір і проживає в небагатому районі Лос-Анджелесу. Незалежно від того, закінчаться ці стосунки гучним весіллям чи ні, та це ознака того, як далеко просунулася королівська родина. Не забуваймо: нещодавно принца Ендрю відмовляли від шлюбу з американською актрисою, Ку Старк, бо та знялася у фільмі, де одяг, так би мовити, був необов’язковим.

Якщо заручини Вільяма були виразним символом, що пам’ять про Діану лежатиме в основі його сім’ї, то весілля принца та Кетрін Міддлтон у Вестмінстерському абатстві 29 квітня 2011 року ознаменувало справжню зміну для королівської родини та громадськості. Тоді як спогади про Діану жевріли в пам’яті багатьох, одна жінка-глядачка зауважила: «Коли сонце зійшло саме тоді, як Кейт підійшла до вівтаря, ми знали, що це була Діана»,— весілля ознаменувало нову главу в королівській історії. Спогади про той сумний вересневий день 1997 року, коли Вільям і Гаррі йшли за похоронним кортежем своєї матері, тепер згладилися радісним виглядом усміхненого принца та його чарівної нареченої, готових почати нове спільне життя. Те, що вони з Кетрін назвали свою другу дитину, донечку, принцесою Шарлоттою Єлизаветою Діаною, було очевидним ушануванням двох жінок у житті принца Вільяма, яких він поважає і любить понад усе.

Вільям, Гаррі, а тепер і Кетрін підхопили естафету благодійної діяльності, яку колись розпочала принцеса Діана. Протягом своєї 16-річної історії меморіальний фонд, незважаючи на непростий початок, передав приголомшливі 138 мільйонів фунтів стерлінгів більш ніж 400 гідним благодійним організаціям, переважно тим, які допомагають знедоленим людям, відкинутих суспільством, тим людям, право на щасливе життя яких Діана так палко відстоювала. За словами одного знаного благодійника, «за свого життя вона зробила набагато більший внесок у благодійність, ніж будь-яка інша людина двадцятого століття». Ендрю Перкіс, колишній виконавчий директор фонду, згадує: «Я вірю, що принцесу запам’ятали як ту, що простягала руку помочі таврованим, відкинутим суспільством групам людей, тим, хто бореться за виживання, прокаженим, хворим на ВІЛ/СНІД та багатьом іншим».

І хоча фонд припинив свою діяльність 2013 року, у березні того ж року Королівський фонд герцога і герцогині Кембриджських, а також принц Гаррі перейняли на себе низку сфер діяльності цієї організації. Що ще важливіше, тріо продовжило та розвинуло Діанину благодійну діяльність — нове покоління з новими ідеями, але тим же духом. Так ось, 2010 року Гаррі відвідав заміновані поля в Мозамбіку, а 2013 року — в Анголі, щоб ознайомитися з роботою HALO, Організації життєзабезпечення небезпечних територій, яку палко підтримувала покійна принцеса. Фото, на якому Діана крокує нещодавно розмінованим полем, є одним із найяскравіших утілень її бачення гуманітарної місії. Для Гаррі ця поїздка стала шансом піти слідами матері. Його підтримка Національного фонду боротьби зі СНІДом і благодійної організації Sentebale у Лесото, яка допомагає дітям-сиротам, багато з яких хворі на СНІД, свідчать про його рішучість підтримувати отой, запалений їхньою матір’ю, вогонь турботи.

Подібно до того, як їхня мати простягала руку помочі тим, хто опинився на межі, Вільям зосередив увагу на кібербулінгу — цькуванні у соціальних мережах молодих людей, особливо геїв, лесбійок, бісексуалів і трансгендерів. Він провів зустріч для ЛГБТ-молоді в Кенсінгтонському палаці й навіть з’явився на обкладинці гей-журналу Attitude. Гаррі, який десять років служив у армії й двічі був учасником військових місій до Афганістану, з ентузіазмом долучився до благодійної організації Help for Heroes («Допомога героям»), яка підтримує поранених солдатів і допомагає їм соціалізуватися. Він надихнувся материними візитами до лікарень, тож час від часу робить приватні візити до реанімаційного відділення лікарні Гедлі-Корт, де віч-на-віч зустрічається з пораненими військовими. «Важливо робити щось за лаштунками,— каже він.— Це те, чому наша мати приділяла багато уваги. Це дарує можливість краще пізнати людей і зрозуміти їх». Принц також є засновником Invictus Games, «Ігор нескорених», міжнародного мультиспортивного заходу, на якому поранені військовослужбовці беруть участь у різноманітних спортивних змаганнях, як-от баскетбол на візках та веслування у приміщенні. У 2017 році ігри проходили в Торонто, Канада, де Гаррі вперше зустрів свою нинішню дівчину Меган Маркл.

Як колись їхня мати, так нині й обидва принци не бояться братися за табуйовані або непопулярні питання, щоб ініціювати обговорення та підвищити громадську обізнаність. Вільям, Гаррі та герцогиня Кембриджська разом заснували благодійну організацію Heads Together («Голова до голови»), яка допомагає подолати стигматизацію тих, хто страждає від депресії та інших психічних захворювань. Готовність принців говорити про свої почуття до матері, про свої печалі та спогади дитинства допомогла їм налагодити зв’язок й емоційно підтримати багатьох людей, які страждають від утрати рідних, життєвих труднощів та психологічних травм.

В уяві багатьох Вільям і Гаррі постають радше синами своєї матері, ніж синами свого батька,— вони продовжують розпочате принцесою у такий спосіб, який віддзеркалює її сутність, який свідчить про те, що вони, як і їхня мати, відкриті, відверті та людяні. Немає ані придушених почуттів їхнього батька — «Хоч би що означало кохання»,— ані безпристрасного стоїцизму королеви, яку часто описують як «суху і сувору». З цього погляду рішуче прагнення Діани виховувати своїх хлопчиків так, щоб вони не боялися висловлювати свої почуття чи показувати, що вони такі ж, як і ми, люди з живим серцем, відплатило сторицею. Її подруга Джулія Семюєль, співзасновниця Фонду допомоги дітям, бачила результати принцесиних прагнень на власні очі й зазначає, що була «неймовірно зворушена» відвертістю Вільяма у вираженні власних почуттів і любові до матері, коли він написав листа на підтримку благодійної організації: «Життя змінюється, та не минає і дня, щоб ми не згадували тих, кого втратили. Я знаю, що з часом можна навчитися жити з тим, що трапилося, і згодом зберегти або заново відкрити дорогі серцю спогади».

Тож, як свідчать факти, своїми туфельками сорокового розміру, ще й на підборах — вона жартівливо звала їх своїми «прудкими рисаками» — Діана добряче потопталася королівським килимком і лишила вкрай помітні сліди для наступних поколінь монархії. Коли королева помре, правління принца Чарльза стане чимось на зразок перехідного періоду, чимось схожого на коротке правління Едуарда VII. Йому випала нагода добре обміркувати те, як можна покращити імідж і роботу монархії. Зважаючи на конституційні інтереси Чарльза, зокрема щодо взаємодії з політиками, а також зацікавленість архітектурою, навколишнім середовищем та органічним землеробством, його правління значно відрізнятиметься за стилем і змістом від тієї монархії, яку уявляла пройнята духом гуманітаризму покійна принцеса Діана. Її вплив буде значно помітніший у стилі короля Вільяма, а через нього — його спадкоємців, принца Джорджа та принцеси Шарлотти.

Попри те, що розпочату нею благодійну та гуманітарну діяльність продовжують її діти, знаходяться ті, як-от письменниця, лауреатка Пулітцерівської премії Енн Епплбаум, які стверджують, що спадщина принцеси невелика, а її вплив скороминущий. В історичному порівнянні Діану часто розглядають як сучасну принцесу Кароліну Брауншвейзьку, яка була одружена з принцом Уельським, що згодом став королем Георгом IV. Як і Діана, вона пала жертвою підступності королівської родини, її турнули з королівського двору і навіть не допустили до коронації її чоловіка 1821 року. Як і Діана, вона була шалено популярною, першою «народною принцесою», що стала символом інакомислення. Коли вона померла через три тижні після коронації, тисячі людей вишикувалися на шляху її похоронного кортежу. Тепер вона лише побіжна згадка в історії. На жаль, вона не залишила по собі нащадків, які б продовжили торувати обраний нею шлях. Діана ж, на щастя, лишила. Навіть коли її сини хоча б трохи спробували побути звичайними людьми — Гаррі як пілот ударного вертольота «Апачі», а Вільям як пілот санітарної авіації — було очевидно, що спадщина Діани стане центром їхньої благодійної роботи. Тепер, коли обидва принци присвятили себе роботі на користь монархії, вони з новими силами й можливостями продовжуватимуть розпочаті принцесою добрі справи.

Хоча це правда, що її смерть не змінила країну, та вона стала отим дзвінком, який пробудив монархію з глибокого сну, який змусив суверена та її родину визнати, що країна змінюється, а Віндзори не віддзеркалюють цих змін. Було зрозуміло, що багатьох людей, особливо тих, що перебувають на задвірках суспільства, значною мірою підтримувала й захищала Діана, а не дім Віндзорів. Багато хто відчував себе витісненим із традиційної моделі монархії, що є, як стверджував історик, професор Джон Тейлор, символом дому і родини.

Якщо, як міркував французький соціолог Еміль Дюркгайм, суспільство має спільне уявлення про цінності, відоме як колективна свідомість, тоді можна сказати, що принцеса відіграла певну роль у розширенні цієї свідомості, або ж, у випадку Діани, у розширенні того, хто входить до цього колективу. Ще за свого життя і, звичайно, навіть після смерті їй удалося збагатити розуміння ролі та обов’язків королівської родини. Воднораз вона змусила монархію або принаймні її версію цього поважного інституту стати більш інклюзивною.

Психотерапевтка, докторка Ніколь Ґейл зазначила: «Її вплив на світ багато в чому пояснюється тим, як люди ототожнювали себе з нею. Вони бачили в ній водночас і бунтарку, і жертву, людину, яка сколихнула монархію. У її крихкості крилося багато сили». Під час того історичного, буремного тижня після смерті принцеси Діана закарбувалася у пам’яті людей як чуйна людина, що своїм усеосяжним теплом торкається кожного, у той час як королівська родина — це купка відсторонених і байдужих до людського горя осіб. Коротко кажучи, Діану вважали жінкою з народу, наділеною небаченим благородством, а дім Віндзорів — вельможами, які за роки розгубили усю свою шляхетність.

Відмова приспустити королівський штандарт, рішення королеви затриматися в Балморалі, а не одразу поїхати до столиці, а також неспроможність висловити бодай якісь утішні слова про покійну принцесу — усе це обурило чималу кількість людей. У той час, коли народ відчайдушно потребував лідера, дім Віндзорів відмовився долучатися до національного горювання за принцесою, залишивши іншим, як-от прем’єр-міністру Тоні Блеру, виражати глибоке почуття втрати та жалю.

Однак подальша участь королеви під час того знаменного тижня жалоби — її виступ із вітальні Букінгемського палацу, коли вона звернулася до народу як королева і як бабуся — вгамувала сумніви в багатьох серцях. Проте шкоди було завдано, міцний і глибоко вкорінений зв’язок між монархією та народом пішов тріщинами, а десь навіть розірвався. Промова королеви була частково спокутою за те, що вона стояла осторонь, за те, що не змогла достатньо швидко втішити оповитий скорботою народ. Саме королева віддала шану принцесі та, що найважливіше, визнала необхідність монархії, цієї споконвічної інституції, на чолі якої вона стоїть, почерпнути урок від молодої принцеси, яку не так давно було зневажено й вигнано.

Подібно до закоханих, що посварилися, обидві сторони — народ і монарх — зрештою примирилися, хоча й визнали, що вже ніколи не буде так, як раніше. Стосунки, хоч і дещо запізно, та переглянули. Як пізніше зазначила особиста секретарка королеви Мері Френсіс, деякі «гіркі уроки» дім Віндзорів таки засвоїв. З королівської родини збили оту самовдоволену пиху й змусили поглянути на себе набагато більш критичним оком. Незначні зміни в стилі та підході відбулися набагато швидше, ніж було б за інших обставин. Щодо людей, то повага до суверена лишилась, однак без отої старої, надмірної поштивості. Тепер вони стали лояльними громадянами замість лояльних підданих, безглузде поклоніння короні змінилося щиросердною повагою.

Громадськість ще й значно швидше за монархію оцінила гуманітарну місію Діани. За іронією долі, коли королівська сім’я стала, за промовистим висловом історика Френка Прохазки, «монархією добробуту», шанованою більше за свою громадську та благодійну діяльність, ніж за символічне чи конституційне значення, саме принцеса інстинктивно вловила й розвинула цей дух.

Фемінізація монархії — жінки домінували в домі Віндзорів упродовж майже двох століть — разом з акцентом на благодійній діяльності, злегка припорошеній гламуром і славою, знайшли свій апогей в особі принцеси Діани. Вона була єдиним членом королівської родини, який зміг представити цю нечувану комбінацію на світовій арені. Той факт, що принцові Гаррі вдалося переконати королеву, а також президента Барака Обаму та першу леді Мішель узяти участь у рекламному відео для його дітища, Invictus Games («Ігор нескорених»), у Флориді 2016 року, свідчить про те, що особлива магія Діани знайшла свій прояв у діяннях молодшого сина.

Діана — маленька дівчинка, яка в дитинстві вірила, що колись стане дружиною когось знаного, а потім дівчина, яка потрапила до королівської родини, була неймовірно сором’язлива й боялася зустрічі з натовпом, що величав її,— зрештою стала жінкою, яку радше можна назвати «принцесою-президенткою», жінкою, яка була членом королівської сім’ї, але водночас залишалась вільною і незалежною, жінкою, яка знайшла свою публічну роль на світовій арені. Як сказала біографка Діани, Сара Бредфорд, «вона уособлювала надзвичайно важливу сторону монархії — здатність робити добро для людей, сприяти їхньому добробуту та дарувати їм утіху і радість».

Хоч і «чужинка» в королівській родині, та вона змогла досягнути неймовірних успіхів у своїй роботі. Втім, особисте щастя, здавалося, постійно вислизало з її рук. Вона хотіла знову вийти заміж і народити ще дітей. Сім’я так багато значила для неї, і якби вона жила, то насолоджувалася б роллю найгламурнішої бабусі у світі. На жаль, цьому не судилося статися.

У січні 2017 року принци вирішили вшанувати життя своєї матері, встановивши її статую в садах Кенсінгтонського палацу. Як вони сказали: «Минуло 20 років після смерті нашої матері, і настав час відзначити її вагомий позитивний вплив у Великій Британії та в усьому світі, встановивши оцю скульптуру. Наша мати торкнулася багатьох сердець. Ми сподіваємося, що всі, хто відвідає Кенсінгтонський палац і побачить цю статую, згадають про її життя і спадщину».

Хоча життя Діани було коротким, вона залишила незабутній слід у королівській родині, монархії та нації. Діана, принцеса Уельська, живе не лише в нашій пам’яті, але й у житті та роботі принців Вільяма та Гаррі. Як сказав принц Гаррі, «сподіваюся, вона глядить на нас зі сльозами на очах і неймовірно пишається тим, що нам удалося зробити». Діани з нами вже немає, але її сини подбають про те, щоб вона ніколи не була забута.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.