На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

5

Увечері на великому каштані перед будинком з’явився плакат із написом «Великий конкурс породистих собак. Найгарніші породисті собаки світу — від пінчера до дога». Конкурс мав проходити завтра. Вхід вільний.

«Від пінчера до дога, — думав я, поки відкривав двері. — Від пінчера до дога…» А якщо Вотан теж зареєстрований на конкурс і конкурент хоче не допустити його до участі?

У багажнику універсала біля лісопарку була решітка для собак, чи не так? А що, як чоловік у дощовику теж мав німецького дога і боявся програти Вотану і Біллу-у-Масці?

«Квятковський, — сказав я собі, — ти все ще неймовірно розумний».

Зайшовши додому, я одразу побіг до телефона. Мені пощастило: Білл-у-Масці був удома.

— Ви берете участь у конкурсі породистих собак? — схвильовано запитав я.

На іншому кінці засміялися.

— Я — ні, Квятковський, — відповів він. — А Вотан бере участь. Звідки ти знаєш? Ти що, провидець?

Я розповів йому про свою підозру.

— Чорт забирай! — вигукнув Білл-у-Масці після моєї розповіді. — Ти таки маєш рацію. І що нам тепер робити?

— Чоловік у дощовику точно буде намагатися нашкодити й далі, — відповів я.

— Буде, — почув я у відповідь.

— Ми повинні його зловити на гарячому, — продовжував я і виклав свій план. — Ви маєте дуже пильно наглядати за Вотаном, поки я не прийду. Потім я візьму на себе решту.

— Домовилися, Квятковський. Але як ти прийдеш сюди? — запитав Білл-у-Масці. — Мама тебе відпустить?

— Я розберуся, — відповів я.

«Я розберуся» було брехнею. Адже саме цієї вирішальної ночі мама мала бути вдома. І щоб далі попрацювати над справою, я мусив удатися до старого трюку з лялькою.

Але це не було безпечно. Двічі цей трюк спрацьовував, і мені залишалося лише сподіватися, що спрацює й утретє.

Після вечері і партії гри у «Млин» я пішов до своєї кімнати, одягнув піжаму, вмився, почистив зуби і ліг у ліжко. За пів години прийшла мама сказати «добраніч». Поки вона мене обіймала, я часто позіхав.

— Ти такий стомлений, — зауважила мама.

— Дуже, — пробурмотів я.

Тільки-но вона вийшла з кімнати, я вистрибнув з ліжка і одягнувся.

У рюкзак пішли жуйка «Carpenter’s», пляшка свіжого молока, теплий светр і великий ліхтарик. Після цього я поклав величезного ведмедя Венделіна на ліжко, одягнув на нього свою піжаму і вкрив його так, щоб лише кінчики вух визирали з-під ковдри.

Тепер настала найважча частина. Я тихо відчинив вікно і став на підвіконня. Потім поклав рюкзак на дашок і поліз далі. Знадвору зачинив вікно.

Фух, із цим упорався.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.