На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Зоман Чейнані

ШКОЛА ДОБРА І ЗЛА. ЄДИНИЙ ІСТИННИЙ КОРОЛЬ

Серія «Школа Добра і Зла»

Вперше опубліковано за домовленістю з HarperCollins Publishers у Сполучених Штатах Америки у 2020 році під оригінальною назвою
The School Of Good And Evil #6: One True King.

Усі права застережено.

Остання шоста книжка серії «Школа Добра і Зла» розставить всі крапки над «ї». Останній бій відбудеться між Тедросом і Джапетом, Левом і Змієм. Настав час дізнатися, кому підкориться Камелот і Нескінченні Ліси, кого обере Екскалібур та кому дістанеться корона! Виграє лише істинний син легендарного Артура. Приготуйтеся до Кінця кінців.

The School for Good and Evil #6: One True King

Text copyright © 2020 by Soman Chainani

Illustrations copyright © 2020 by Lacopo Bruno

© Марунич Т. В., переклад, 2021

© ТОВ Видавництво «Ранок», 2022

Присвячується всім Читачам — Добрим і Злим

У вічній хащі лісовій,
там Школа є Добра і Зла.
Немов близнючки, вежі дві
Звелись у небо спроквола.
Одна для чистих і святих,
Для нечестивців друга Школа.
Якщо тікати здумав ти —
Не мрій, не вирвешся ніколи.
Та вихід є один — будь ласка:
Зумій зануритись у казку.

1
 Ковен 
Зіпсована цукерка

Деякі казки зіпсовані від початку. Деякі казки прогнилі наскрізь. От як та, що вбила мою матір», — думала Естер, продираючись крізь темний ліс. Мама жила, нікого не чіпала, коли два юних вандали прогризли діру у її даху. Естер саме спала у своєму ліжечку, прокинулася і побачила двох жахливих щокатих дітлахів, мармизи яких були вимазані цукерками і обліплені крихтами. Замазури лише раз подивилися на дитину, яку щойно осиротили, і боягузливо дременули, залишаючи по собі зруйновані дім та сім’ю. А їх за це ще й винагородили, привітали як легендарних героїв, тимчасом як її мати згоріла у печі. Відтоді, коли Естер бачила несправедливість, коли казка йшла не так, молода відьма відчувала нудотний, кислий сморід зіпсованих цукерок.

Ось як зараз.

Казка, про яку йшлося, була короткою, простим викладенням факту, але все тіло Естер наїжилося, як у кішки, оточеної зміями. Відьма не знала, як давно казка висіла там, високо над Нескінченними Лісами. Вирушивши з Гномленду, вони кілька днів подорожували під землею, і, коли вийшли на поверхню, повідомлення Левогрива вже чекало.

Весілля короля Ріана і принцеси Софі

відбудеться, як і було заплановано,

у суботу, надвечір, у замку Камелота.

Запрошуються всі громадяни Лісів.

Воно було написане золотом на тлі хмар, як і інші повідомлення короля Ріана. Нинішній король був беззастережним брехуном, а кожна його заява — пасткою. Але це повідомлення не мало нічого спільного з іншими пишномовними заявами. Ця була простою, лаконічною… і якоюсь слизькою. Хоча Естер не могла вловити суть підступу…

Біля відьми з’явилася тінь.

— Це нерозважливо, Естер. Потрібно повернутися назад негайно, — сказала Анаділь (на ній був чорний каптур, який приховував біле волосся та червоні очі подруги-відьми). — Софі нас зрадила. Вона одружиться з Ріаном, щойно сонце скотиться до схилу. Сьогодні ввечері. Саме про це йдеться у повідомленні. А сонце ось-ось сяде. Або ми повернемося до Камелота і зупинимо це весілля, або ми всі загинемо.

Естер проігнорувала сказане, вгледівши вогні Борна Корік попереду. Щойно вони зайдуть до цього нового королівства, муситимуть стерегтися: як і всі мешканці Лісів, громадяни Борна Корік полюють на учнів Школи Добра і Зла.

Поруч лягла ще одна тінь…

— Ані має рацію, — долучилася до розмови Дот, також загорнута у чорне. — До того ж ми однаково не дістанемося тих печер — це неможливо. Але якщо повернемося зараз, зможемо пробратися на потяг Квітника до Воронячої луки. Так ми встигнемо повернутися до Камелота вчасно, аби зупинити весілля…

— І покинути Мерліна? — звела брови Естер. — Різник дав нам завдання. Врятувати чарівника з Печер Часу. Врятувати нашу найпотужнішу зброю. Весілля — це не наша місія. Софі — не наша місія. Мерлін — наша місія. А якщо й існує річ, у якій наш ковен непохитний, — то це дотримання обіцянки.

Вона рушила вперед, але Анаділь заступила їй шлях.

— Наша обіцянка не матиме сенсу, якщо Ріан стане Єдиним Істинним Королем! — промовила відьма, збліднувши. — Йому потрібні дві речі. Змусити усіх очільників ста королівств спалити свої каблучки. І одружитися з Софі, щоб вона стала його королевою. Отримавши і те й інше, він зможе претендувати на владу Казкаря. Якщо весілля призначено надвечір, це означає, що всі каблучки вже знищено! Одруження Ріана з Софі — останній крок. Саме про це Софі сказала нам у Гномленді. Щойно вона стане королевою Ріана, Левогрив стане Казкарем. Ріан зможе написати все що захоче, і це здійсниться! Він зможе стирати королівства, вбивати наших друзів, знищити нас змахом пера! Наша казка закінчиться…

— Усі каблучки не можуть зникнути, тому що Ноттінгем досі зберігає свою. Батько Дот досі зберігає свою, — холодно зауважила Естер. — Шериф не спалить свою каблучку задля короля Ріана. Він ненавидить його більше, ніж ми. Навіть якщо Шериф помре, його перстень перейде Дот. А ми зробимо будь-що, аби захистити Дот та її каблучку. Так само, як ми зробимо все для Мерліна.

Естер проштовхнулася повз подруг, нижче натягуючи каптур.

— Ти не розумієш? Софі одружується з ним! — вигукнула Анаділь. — А якщо йдеться про те, аби врятувати себе чи стати королевою Камелота…

— Ти справді думаєш, що Софі одружиться з Ріаном? — запитала Естер. — Після того, як допомогла нам втекти від нього?

— Так написав Ріан! — не вгавала Дот. — Так кажуть його слова!

— Його слова! — повторила Естер, вдивляючись у небо. — У цьому повідомленні є щось підозріле. І поки я не зрозумію, що саме, ми триматимемося нашого плану. До того ж, якщо я щось і знаю про Софі, це те, що вона — відьма. Найкраща за всіх нас. Я певна, що вона тримає короля саме там, де їй потрібно.

— Естер, сонце сяде за годину… — продовжила суперечку Анаділь.

— Це додатковий привід якнайшвидше знайти Мерліна. Це наш найкращий шанс перемогти Ріана. Ось чому Ріан полонив його у Печерах.

— Але чому він просто не вбив Мерліна? З того, що ми знаємо, Мерлін або вже помер, або використав своє Бажання чарівника. І ми полюємо на примар, ризикуючи всі померти.

— Бажання чарівника? — повторила Дот. — Те саме бажання, яке загадують у печері Аладдіна?

— Це Бажання джина, ідіотко. Недарма ти пасла задніх на уроках Лессо, — буркнула Анаділь. — У кожного чарівника є єдине бажання. Вони використовують це Бажання чарівника, щоб вибрати, як і коли померти…

— Мерлін у жодному разі не скористається своїм бажанням, поки ми всі у небезпеці, — відмахнулася Естер, наближаючись до воріт Борна Корік. — Мерлін там. І йому потрібна наша допомога.

— Ти втратила глузд, Естер. Нехай і так. Скажімо, він і справді у цих Печерах, — погодилася Анаділь. — Але ж Печери Часу — то часові пастки. Провівши в них навіть декілька секунд, ти виходиш старшим на кілька років. А Мерлін провів там тижні.

— Тоді повертайтеся без мене, — кинула Естер, проходячи у ворота…

Вона рвучко зупинилася.

Анаділь і Дот теж.

Лісова підстилка зникла, натомість з’явилося небо. Відьми тепер стояли не на ґрунтовій стежці — під ногами були сутінки, полотно з фіолетового та рожевого. Повідомлення Левогрива перемістилося згори їм під ноги, вказуючи шлях уперед. Кожна золота буква була розміром з будинок, висічений під їхніми черевиками, оголошення про весілля короля Ріана тепер стало дорогою.

Відьми ступали по напису, приголомшено принишкнувши, Естер знову відчула запах зіпсованої цукерки, вона опустила очі, шукаючи у словах Ріана гниль…

— Естер? — промовила Дот, зиркаючи вгору.

Естер кліпнула.

Не лише небо опинилося під ногами.

Все королівство Борна Корік було догори дриґом.

Вона чула про цю країну навпаки, де світ стоїть на голові. Але побачити це на власні очі! Тут твердь виднілася високо у небі, земляною стелею, а небо містилося там, де мала бути земля. Фіолетові бобові стебла росли вниз із земляного даху, тягнулися до рівної підлоги хмар.

Між бобових стебел розташувалися перевернуті котеджі, мешканці всередині разом із меблями та крамом також ходили догори дриґом, вільні від законів гравітації. Драбини і мотузки з фіолетових пагонів зв’язували бобові стебла, немов дороги, разом із перекинутим квітковим мостом, вони вели на головну площу містечка. Відьми рухались до цього жвавого майдану з рядами перевернутих магазинів, побудованих між величезними статуями, що звисали згори вниз. Королівські статуї (тепер Естер роздивилася, що це кам’яні голови короля Борна Корік, королеви та їхніх нащадків) тягнулися до небодолу, ноги статуй височіли над королівством. Зблизька Естер помітила, що ліпні обличчя короля і королеви напрочуд молоді. Майже так само, як і їхніх дітей.

— Моторошно, — пробурмотіла Анаділь.

Поки люди нагорі метушились, ходячи догори дриґом, дві відьми сховалися у тіні статуй.

— Естер, нас помітять. Ми єдині тут неперевернуті. А ще — Печери мають бути оточені отруйним морем. Я не бачу води, не кажучи вже про море, а ти?

— Мабуть, воно далі, за цим усім, — сказала Естер; вона стала навшпиньки, але попереду виднілися лише крамниці й статуї. — Ми маємо прокрастись так, аби ніхто нас не викрив.

— А потім перетнути отруйне море, яке ми навіть не можемо знайти, — додала Анаділь. — Мовчу вже про проникнення в прокляті Печери.

— От якби у тебе були твої щури для розвідки, з тебе був би зиск, а так ти як тягар, — сказала Естер.

— Один загинув. Другий десь зник. Але третій знайшов Мерліна і повідомив Даві, де той є. Тож ми тут саме через мого щура. Тож з кого є зиск? — відрізала Ані.

Естер уже просувалася вперед, прослизаючи між поверхами перевернутих вітрин. У «Батонах Борна» покупці, ходячи догори дриґом, наповнювали візки багетами, бріошами та перевернутими тортами, у той час як всередині «Косих кравців» юрма пурпурових метеликів у очікуванні покупців літала, поправляючи одяг на перевернутих стійках. Поряд, у «Салоні Сільви», у перевернутих кріслах сиділи чоловіки та жінки, вони переглядали газети, поки літаючі сильфи стригли їм волосся, у жодного з відвідувачів не було анінайменших набряків, ніби їхні тіла народилися, щоб жити в неправильному положенні.

— Хіба світ ще недостатньо перевернувся, щоб дійсно бути догори дриґом? — здивувалася Анаділь.

— Можливо, так вони бачать все чіткіше, — припустила Естер.

— Ем, я би сказала, що ці так само сліпі, як і інші, — промовила Анаділь.

Естер простежила за поглядом подруги, спрямованим на театр із куполом, який звисав з кінця фіолетового бобового стебла, немов різдвяна прикраса — «Баня Борна», повідомляв напис, — купол був перевернутий і повнісінький людей, що, сидячи головою вниз, дивилися чарівновіщання коронації короля Ріана, що відтворювалося у примарному сірому світлі. Чарівновіщання показувало знайому сцену: Ріан стискав Софі, свою принцесу, одягнену в елегантну сукню з воланами. Глядачі ловили кожне слово короля, а тим часом перевернуті продавці торгували сувенірами із Левом: кухлями, сорочками, капелюхами, значками…

— Оце вони так розважаються? Знову і знову передивляються коронацію цього покидька? — запитала Естер; з цієї відстані їй не було чутно промови Ріана.

— Можливо, повторюють щогодини, — припустила Анаділь; вона нахилила голову, аби краще розгледіти. — Однак дивно. Я не пам’ятаю, щоб коронацію записували.

Повз, дорогою у небі, пройшла коричневошкіра сім’я у барвистих шатах; так само, як відьми, вони задерли голови на «Баню Борна» та решту перевернутого королівства. «Туристи з Друпаті», — подумала Естер; вона й Ані вичавили усмішки, а родина всміхнулася у відповідь, а потім із подивом подивилася на Дот. Дот, причаївшись позаду, похмуро смоктала листя винограду, яке сяючим пальцем перетворила на шоколад.

— Люди помітять твоє сяйво! — зашипіла Естер, затягуючи Дот у затінок. — І припини дутись!

— Таке діло… щодо твоїх слів, — почала Дот. — Якщо тато помре, каблучка Ноттінгему не дістанеться мені. Він змінив заповіт, коли я звільнила Робіна Гуда. І не думаю, що він змінив його назад. — Вона перетворила на шоколад іще один листок, сяючий палець тремтів. — Якщо Ріан одружується із Софі, можливо, Ріану же отримав татову каблучку. Через мене. Бо тато не довіряв мені у цій справі. Що означає, через мене тато може… може…

Уперше холодний погляд Естер потеплішав.

— Наш ковен так не думає, — промовила Естер, вона накрила долонею сяйво Дот, придушивши його. — Зосередьтеся на всьому, що ми вже зробили, аби дістатися сюди. Вовки не допомогли б нам, якби ти не підкупила їх шоколадним снігом. Той чарівний килим не допоміг би нам пробратися тунелями, якби Ані не пригрозила йому розпускальним заклинанням. Ми досі живі, Дот. Ми майже знайшли Мерліна. Хай що твій батько думав про тебе, коли змінював заповіт, зараз він змінив думку. Він любить тебе, Дот. Достатньо, аби об’єднати зусилля з Робіном Гудом — його Супротивником, — аби захистити тебе. Хай де він є, він хотів би, щоб ти закінчила нашу місію.

Дот трохи подумала, дивлячись на своє взуття, а потім глибоко вдихнула і викинула шоколад.

— Щоб ви знали, я досі вважаю, що Софі повернулася до Ріана. Саме про це говориться в повідомленні. Так само, як колись вона повернулася до Рафала. Бо коли Софі проводить забагато часу біля Агати і Тедроса, вона починає заздрити, впадає у відчай і закінчує тим, що цілується з першим-ліпшим хлопцем, який кличе її, навіть якщо то брехлива, кровожерна свиня.

— Могло бути й гірше, — зауважила Естер. — Вона могла поцілувати Змія.

Дот чмихнула.

Площею подув холодний вітерець, відьми щільніше закуталися у мантії, а чарівновіщання під куполом збрижилося.

Аж раптом Естер дещо відчула у цьому вітрі… воно змусило її м’язи напружитися, а демона завовтузитися…

— Море, — промовила вона, обертаючись до подруг. — Воно близько.

Відьма повела свій ковен уперед. Три дівчини ступали по сутеніючому небодолу, схожі на кажанів, обережно, щоб уникнути світла перевернутих ліхтарів, які іскрилися уздовж бобових стебел. Естер вела ковен повз «Баню Борна», слухаючи, як голос Ріана стає дедалі голоснішим, а солоний запах моря обпікав все дужче й дужче…

— Чекай-но! Погляньте на її сукню! — вигукнула Дот.

— Тс-с! — прошепотіла Ані.

— Але це не та сукня, що була на Софі під час коронації Ріана, — наполягала Дот. — Ви певні, що це повтор?

Естер завмерла.

Анаділь теж.

Вони одночасно підвели голови, вивчаючи перевернуте чарівновіщання, Ріана і Софі показали крупним планом, фігури короля та принцеси були напівпрозорі.

— Громадяни Лісів, я не очікував, що такий день, як цей, настане. Сьогодні вранці я дізнався, що Джапет із Лисячого лісу, мій брат, мій васал, був у змові з Тедросом та Агатою, змові проти мого престолу, — говорив Ріан. — Я гадав, що брат — Орел для мого Лева. Натомість він був просто ще одним Змієм. Проте Лев завжди перемагає. На той час, коли ви дивитиметеся це чарівновіщання, Джапета буде зачинено у підземеллі, і ви ніколи більше його не побачите. Наші Ліси перебувають в облозі заколотників, і навіть найріднішим людям не можна довіряти. Я один можу захистити нас. Я один покараю наших ворогів. Я один захищатиму наші Ліси.

— Дот має рацію. Це не коронація, — промовила Анаділь. — Це відбувається… зараз.

— Ланца-дриця, Змій у темниці, — проспівала Дот. — Ну, хоч щось Ріан зробив правильно.

Але Естер продовжувала вдивлятися у короля — холод його голосу, порожнеча в очах… Тремтіння ниток на кітелі нагадувало луску, що ворушиться… Поруч із ним порожньо посміхалася Софі, схожа на маріонетку, яку смикають за мотузки. Король обійняв її міцніше.

— Одначе зрадник не може завадити нашому королівству отримати славу, — продовжував він. — І хоч я втратив васала, незабаром здобуду королеву. Весілля з моєю справжньою коханою відбудеться за розкладом, і ми будемо чарівновіщати його, аби церемонію побачили всі Ліси. Я вам обіцяю. І коли ми з Софі об’єднаємося, все в нашому світі стане можливим.

Він подивився на Софі, яка з бездоганною усмішкою звернулася просто у чарівновіщання.

— Хай живе Лев! — проголосила вона. — Хай живе Єдиний Істинний Король!

Сцена застигла на їхньому зображенні, потім зверху з’явився чарівний напис:

ВЕСІЛЛЯ

КОРОЛЯ РІАНА І ПРИНЦЕСИ СОФІ

Пряме чарівновіщання почнеться за 30 хвилин.

— Дивися, ми мали рацію! — прошепотіла Дот Анаділь. — Софі одружується з Ріаном!

Але Естер не зводила очей із застиглого зображення Ріана, вдивляючись у чорні діри його зіниць, зміїні вигини губ… Естер повільно перевела погляд на Софі, затиснутої у його обіймах: світло в її очах згасло, відьма у ній померла.

Раптом Естер знову відчула той запах.

Кисла, нудотна гниль переповнила її.

Зіпсована цукерка.

— Змій став Левом… Лев — Змієм… — повільно второпала Естер.

Анаділь насупилася:

— Естер?

— Що таке? — запитала Дот.

Татуйована відьма повернулася до них із блідим обличчям.

— Цей світ дійсно перевернувся догори дриґом.

2
 Софі 
Дівчина без минулого

Софі більше не прагнула вбити юнака, з яким ось-ось мала одружитися. Також вона не могла зрозуміти швидкоплинну думку, чому взагалі має його вбивати. Вона ж бачила, що він чудовий, красномовний і впевнений, як і належить королю.

А незабаром вона стане його королевою. Королевою.

Насправді Софі геть не розуміла, як це сталося. Минуле було тепер нечітким, її спогади невловимими. Будь-які спроби проникнути в них викликали пронизливий головний біль,

ніби мозок проймав залізний спис, а щойно дівчина поверталася до теперішнього, біль минав, неначе вона народилася саме цієї секунди, знову, знову і знову. Намагання пригадати, чому вона опинилася у цій ситуації — дівчиною без минулого, — лише спричиняло сильніший біль, і невдовзі Софі облишила спроби щось згадати.

Все, що вона знала, — вона прокинулась у цій білосніжній сукні, і сьогодні ввечері вона одружиться з королем Ріаном, Левом Камелота, хранителем Левогрива і рятівником Нескінченних Лісів. Вона ще не мала інтимних зустрічей зі своїм судженим. Єдиним часом, проведеним разом, був запис того чарівновіщання, за яким вона щосили намагалася стежити… там ішлося щось про брата, який виявився зрадником, та заколотників у Лісах. Запис закінчився її обіцянкою вірності Леву, її майбутньому чоловіку, як він їй і наказав… Але навіть так Софі знала, що кохає Ріана, тілом і душею. Сидіти поруч із ним, вдихати його морозний запах і грітися у сяйві його засмаги було майже бездоганно. Коли чарівновіщання закінчилося, він попестив її щоку холодними пальцями і подарував зміїну посмішку:

— Побачимося біля вівтаря, моя люба.

Серце Софі затремтіло, неначе ті слова промовив її казковий принц.

«Будь-яка дівчина помре, щоб опинитися на моєму місці», — думала Софі просто зараз, припудрюючи ніс у будуарі королеви та роздивляючись у дзеркалі корону із золотих кіс і примхливу білу сукню, яка закривала майже кожен дюйм її шкіри. Дівчина гадки не мала, звідки взялася ця сукня або хто її зробив, але тепер, коли вона планувала зустрітися із пресою всіх Лісів і відповісти на запитання щодо весілля, Софі хотілося, аби сукня була більш витонченою… бретельки замість рукавів або трохи кольору навколо талії…

Сукня одразу змінила форму, ніби її думки були наказом, рукава зібралися у тонкі смужки на плечах, а поперек стегон промайнув блакитний спалах, утворюючи пояс із шовкових метеликів. Софі майже не здивувалася. Хоча це було вкрай дивно, але чомусь чарівна сукня не була несподіванкою, ніби таке вже траплялося раніше, але Софі не пам’ятала коли. Вона зазирнула у власні очі у дзеркалі і побачила спалах іскри, смарагдовий блиск, немов світло в тунелі… А потім він зник так само швидко, як з’явився.

— Преса чекає на вас, принцесо, — почувся голос.

Софі розвернулася до капітана варти, що стояв біля дверей до її спальні, золото його мундира було заплямоване висохлою кров’ю. Кей (так він назвався, коли розбудив її від сну) був невимовно гарний, з яструбиними очима та квадратним підборіддям, але з похмурим, змученим виразом, наче виснажений примарою.

Вони рушили до бальної зали, Кей не відставав ані на крок. Софі помітила, як він глипає на неї, немовби чекаючи, що вона ось-ось щось скаже йому. Наче вони мали спільну таємницю. Через це Софі почувалася незатишно.

Перед ними вискочив рябий охоронець із рідким волоссям:

— Кеп, мапа у Палаті мап згоріла вщент — та, що із заколотниками!

Кей стиснув зуби.

— Це може бути одна з покоївок чи кухарок. Я допитаю їх.

— Але то була мапа короля! Може, я маю доповісти йому…

— Повернися на свій пост, — наказав капітан і повів Софі повз нього.

Софі була збентежена цією справою із мапами, але хай там що, через це Кей став ще більш кислим, ніж раніше.

Він помітив, що Софі дивиться на нього.

Вперше обличчя Кея змінилося, поступившись різкому погляду, який, здавалося, свердлив її мозок…

— Ти там? — прошепотів він.

Софі вдивилася у його великі темні очі… потім вирвалася з цього трансу.

— Звісно, я тут! Де ще я маю бути? — огризнулася вона. — І припини супитися і кидати на мене дивні погляди. Ти капітан варти. Новий васал короля. Поводься відповідно, або я скажу королю, щоб він знайшов іншого.

Кей заціпенів.

— Так, принцесо.

— Добре, — буркнула Софі. — І почисти мундир, якщо ти в ньому ходиш. Єдина причина хизуватися своєю кров’ю як частиною форми, — це якщо у замку станеться спроба перевороту.

— Кров належить Ріану, — промовив Кей.

— Перепрошую? — запитала Софі, зупиняючись.

— Це кров Ріана, — повторив Кей, він знову свердлив її поглядом.

— Тоді люб’язно поверни йому її, — вигукнула Софі і попливла вперед.

Вона посміхнулася, її біла сукня роздулася, немов пір’я павича.

Ріан пишатиметься нею.

Вона вже вживалася у роль його королеви.

⊃ • ⊂

— Принцесо Софі, якою була ваша реакція на ув’язнення брата короля? — запитав репортер з блакитним волоссям, його бейдж сповіщав, що це репортер з «Пустотливих новин». — Ви впевнені, що всіх зрадників вигнали з королівства?

— Я ледь знала Ріанового брата, — відповіла Софі, величаючись на піднесеному троні під масивною головою Лева. — І я повністю довіряю королю Ріану у справі захисту Камелота й Лісів. Тепер, якщо ви не проти, я тут, щоб відповісти на ваші запитання про сьогоднішнє весілля. Це все, про що я хочу говорити. Решту залишаю королю.

Поки репортери, що напхалися до Блакитної бальної зали, вигукували наступне запитання — «Принцеса Софі! Принцеса Софі!» — дівчина кинула погляд на двох однакових жінок, що ховалися у затінку позаду. Ті, босі й одягнені в лавандові вбрання, подарували їй різкий схвальний кивок. Високочолі і довгоносі, вони однаково радісно усміхалися, наче все йшло за планом.

«Сестри Містраль», — назвали вони себе, коли інструктували її, перш ніж впустити журналістів («Просто дайте відповіді на їхні запитання», — сказала та, що назвалася Алпою. «Все відбудеться само по собі», — промовила інша, на ім’я Омеїда).

Крізь гамір прорвався голос репортера:

— А як щодо доказів того, що король Ріан заручився підтримкою Королівської Ради, аби позбутися влади Казкаря? — поцікавився чоловік із «Лиходійського дайджесту з Нижнього лісу». — Згідно з нашими звітами, минулого тижня 99 зі 100 королівств-засновників знищили каблучки, і ці лідери відмовились від Казкаря, присягнувши на вірність королю Ріану. Чи король Ріан вірить у легенду про Єдиного Істинного Короля? Чи він вимагатиме собі повноважень Казкаря? Це тому королівства спалюють свої персні заради нього?

— Вже очевидно, що Перо підвело наші Ліси, — відповіла Софі, а репортери почали квапливо записувати. — Казкар повинен розповідати історії, які б надихали нас і рухали наш світ уперед. Але в наші дні він зосереджений лише на учнях Школи, які стали егоїстичними і відійшли на задній план. Саме тому я залишила посаду Декана. Перо більше не дбає за людей. Настав час Людині посісти його місце. Королю. Тому, хто може дати шанс на славу кожному.

Слова без зусиль вислизали з неї, ніби мали власне життя.

— Остання каблучка, що залишилася, належить Шерифу Ноттінгемському, якого не бачили після нападу під час страти Тедроса, — тиснув репортер із «Новин Ноттінгему». — Є хоч якась інформація щодо його місце- перебування або безпеки його каблучки?

— А ви не чули? Шериф одружується із Робіном Гудом, — грайливо озвалася Софі.

Натовп засміявся.

— А ви сама вірите в легенду про Єдиного Істинного Короля? — запитав представник «Глашатая Гамеліну». — Легенду про те, що Казкар залежить від рівноваги між Людиною та Пером. Балансу, який захищений, поки наші правителі носять каблучки. Поки вони носять ці персні, Людина та Перо мають спільний контроль. Кожен грає рівну роль у написанні долі. Але якщо Людина відмовиться від Пера, якщо всі сто правителів спалять свої персні і замість цього присягнуться на вірність королю… тоді рівновага зникне. Казкар втратить свої повноваження на користь нового короля.

— І це тільки справа часу! — кинула Софі. — Люди мають поклонятися Людині. А не Перу.

— Але що трапиться, коли Ріан стане цим Єдиним Істинним Королем? — наполіг «Оглядач Уті». — Левогрив стане новим Казкарем. Пером самого короля Ріана. Маючи владу Казкаря, він зможе використовувати це перо як меч долі. Він зможе написати, що йому заманеться, і це здійсниться. Він зможе знищити будь-кого, хто кине йому виклик. Він зможе знищувати цілі королівства…

— Єдине, що король Ріан може знищити, це набридливу пресу, — подражнила Софі, підморгуючи. — Крім того, як ви вже сказали, він має лише 99 кілець. Не 100.

Журналісти знову засміялися.

— Чого нам чекати від весілля? — запитала зубата жінка з «Королівської гнилі». — Я чула, що Рапунцель на своє весілля випустила в небо десять тисяч ліхтарів, а Білосніжка проїхалася з парадом лісових тварин.

Софі посміхнулася.

— Моє буде кращим, — вона підвелася з трону. — На цій ноті я залишу вас…

— Принцесо Софі, дайте коментар стосовно того, що заколотники, які грабують королівства, були не учнями Школи, а платними найманцями короля Ріана. А всі напади були підступом Короля Ріана, щоб обдурити правителів і змусити їх спалити каблучки?

Блакитна бальна зала затихла. Поступово натовп репортерів розступився навколо дівчини-підлітка, яка смоктала червоний льодяник. Її значок був написаний від руки і прикрашений сердечками.

«Кур’єр Камелота»

— Передавайте вітання Агаті від Беттіни, — посміхнулася дівчина.

Софі відчула, як команда стрілою вилетіла з рота:

— Арештуйте її!

Кей та четверо охоронців кинулися до Беттіни, витягнувши мечі…

Дівчина розчинилася в повітрі, залишивши по собі лише червоний льодяник, який упав на мармур і розлетівся на друзки.

Репортери напружено глипали, бальна зала наповнилася холодом…

— Очевидно, місцеві журналісти тепер стали фокусниками, — безтурботно прожебоніла Софі. — Подивимося, як поводитиметься наша маленька чаклунка, коли її та решту співробітників «Кур’єра» заарештують за брехню і зраду. Тепер, якщо ваша ласка, я маю готуватися до весілля.

Софі вибігла із зали. Щойно вона зробила крок назовні, до неї приєдналися дві сестри Містраль, заступивши з обох боків, наче вартові, супроводжуючи до палат королеви.

Помалу Софі відчула, як її хода сповільнюється, у голові легшає, відчуття цілі і напрямку зникає. Усі слова, які вона сказала пресі, тануть, неначе дим із димоходу.

Раптом Софі забула, звідки і куди вона прямує, ніби час обнулився.

Вона чула, як сестри ґелґотять: «Репортерів бачили у Путсі»… «Де Бетна»… «Дівчина скористалася заклинанням зникання»… «Їм хтось допомагає»… «Скажи Джапету»…

У мозку Софі засвербіло.

«Джапет… мені знайоме це ім’я».

Але думка розчинилась у тумані разом із іншими.

«Що зі мною? — Софі напружувала розум, намагаючись знайти якір, за який можна було би зачепитися. — Хто я? Що я тут роблю?». Спиною піднялося поколювання. Потім засвербіло у носі. Дівчина відчула запах лаванди… й огірків… На мить її зір став чітким, ніби вона перетнула те смарагдове світло, яке бачила у своїх очах… І знову її вразив головний біль, що розчавлював череп, але цього разу Софі опиралася, вчепившись у спогади, намагаючись утримати їх…

— Ця дівчина, Беттіна. Про що вона говорила? — видихнула Софі. — Що напади спланував…

Біль пронизав зуби й щелепу. Софі продовжила:

— І Агата… Вона сказала мені передати вітання Агаті… Ріан згадав це ім’я під час чарівновіщання… Агата… Вона зовсім не заколотниця! Вона моя подруга…

Сестри миттю підняли руки, різко покрутили ними у повітрі, ніби хотіли повернути гвинт…

У голові Софі вибухнув біль, разючий удар якого ранив так глибоко, що дівчина аж вигнулася на межі непритомності.

Сестри Містраль підхопили її, просуваючи вперед.

— Вам потрібен відпочинок, — сказала Алпа. — Зосередьтеся на весіллі, любонько. Щойно ви одружитеся з королем, ваша робота буде виконана.

— Після цього ви зможете відпочивати цілу вічність, — пробелькотіла Омеїда.

Сестри хитро глипнули одна на одну.

— Просто зосередьтеся на весіллі, — повторила Алпа.

«Весілля, — подумала Софі. — А потім я зможу відпочити».

«Зосередитися на весіллі».

Колючий біль ослаб, вона наповнилася благословенною полегкістю.

Так… весілля все виправить.

3
 Тедрос 
Таємна Школа

Тедрос і Агата стояли між двома могилами. Промінь згасаючого сонця вихопив каблучку на пальці принца, срібна поверхня виблискувала різьбленими символами, такими самими, як у Казкаря.

— Ця каблучка належить Камелоту, — приголомшено промовила Агата. — Твій батько не залишив би

її тобі, якби вона не належала тобі по праву. А це означає, що спадкоємець — ти, Тедросе. Таким він тебе виховав.

Тедрос глипнув на каблучку, прийнявши цю думку, а потім погляд його став різким, і принц зазирнув у вічі Агаті.

— Тож хто сидить на троні?

— Точно не спадкоємець, — відповіла його принцеса у пом’ятій чорній сукні. — Нам потрібно дістатися Камелота і показати людям, що Змій їх одурив. І одночасно не дати нашій найкращій подрузі одружитися із ним.

— Вона заслуговує на такого чоловіка, — пробурмотів Тедрос. — Вона вскочила у цю халепу, повертаючись до Ріана.

— Аби допомогти нам…

— Ми цього не знаємо.

— Я знаю, — твердо промовила Агата. — Ми повертаємось до Камелота. По твій трон. І мою подругу.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

32
 Казкар 
Самсара

Коли доходить до весільних приготувань, у відьми багато справ.

Ось чому Софі зараз сиділа у вогкій каналізації. Чорні гострі підбори цокотіли стежкою вздовж краю мулистої річки. Коли вона була Деканом, Софі намагалася зробити Школу Зла більш привабливою, обкурювала цю каналізацію сандаловим деревом, змінювала колір мулу на яскраво-блакитний. Навіть по суботах проводила тут вечірки для успішних Нещасливців. Але поки вона була у Камелоті, професор Менлі захопив владу у Школі і все повернув назад до старого, смердючого тліну.

Сукня Евелін Сейдер міцно огортала її, перетворившись на чорний шкіряний футляр. Колись відьма була ладна на будь-що, аби позбутися сукні, але тепер це була її вірна супутниця, яка змінювала форму відповідно до настрою чи бажання Софі, наче її власна версія татуювання. Якби йшлося про неї, для весілля Софі перетворила б сукню на чорне вампірське плаття разом із високими, до стегна, чоботами, мерехтливою червоною накидкою та важким намистом із кривавих рубінів і хрестів.

Але наречений такого не оцінить.

— Хлопці, — зітхнула Софі, провівши пальцями по стінах, намагаючись визначити, який це тунель. Незабаром твердий камінь перетворився на іржаву решітку, і Софі знайшла замкову щілину та скористалася ключем Декана, щоб відчинити двері. Вона хотіла сховатися від весільних приготувань лише на мить, щоб перевести дух і побути наодинці з думками, але щось привело її у Катувальну кімнату. Хоча вона гадки не мала що саме.

Про цю катівню у неї були лише страшні спогади про неслухняних Нещасливців і великого, волохатого людинововка, який виявляв слабкі місця і перетворював їх на кошмари. Софі досі пам’ятала, як він нюхав її волосся, гладив лапами. Зрештою він поплатився за це. Вона штовхнула його в мул, і Звір потонув. За те, що наважився доторкнутися до неї. За пробудження її Зла. Відтоді у Катувальній кімнаті не було Звіра, покаранням учнів доводилося займатися учителям.

Але тепер, через стільки років, Софі згадала ті відчуття. Відьма стояла самотня у темряві, осягаючи розумом голі стіни, ніби там досі було щось для неї. Те, чого вона ще не могла побачити. Софі заплющила очі, слухаючи тишу, скрип решітки, шурхотіння метелика. Її серцебиття прискорилося, переходячи на швидке дріботіння, ніби намагалося утримати контроль. Дівчина спробувала зосередитися на звуках річки, на низькому заспокійливому гулі. Але тепер мул мав власне життя, клекотів швидше, важче. Його гуркіт гримів у грудях, поглинаючи її. Щось торкнулося вуха, наче змах хутра. Її тіло охопив жар, немов її ось-ось мала схопити тварина. Софі відчула смак сліз.

— Вибач, — видихнула вона.

Ось чому вона прийшла: знайти своїх звірів і примиритися з ними. З тим, якого вона вбила. І з тим, якого не змогла врятувати. Обоє мали пробачити їй, щоб вона стала вільною. Вона тепер відчувала їх, обидва звірі всередині неї переплелися навколо серця і вели її до кінця, життя або смерті, вона ще не знала…

Її вразив холодний порив.

Вона отямилася.

Там щось було.

У темряві.

Два вугільно-чорні ока.

— Софі? Це ти? — пролунав голос.

Вона обернулася, вздовж тунелю до неї рухалася тонка тінь…

Софі знову повернулася до темряви, засвітивши сяйво пальця.

Але там було порожньо, то були лише примарні спогади.

⊃ • ⊂

Незадовго до цього наречена, що робила останні приготування, завмерла на п’єдесталі у залі Добра, а високі літаючі німфи тицяли у неї шпильками, затискачами та лінійками. Наречений лежав на спині на блакитному мармурі, спітнілий і без сорочки після тренування, їв чипси з капелюха Мерліна і читав «Королівську гниль».

— Ти не повинен бути тут, ти ж знаєш, — попередила його Агата, німфи із неоновим волоссям плавали над нею. — Побачити сукню нареченої до весілля — до нещастя.

— Коли тобі відрубують голову, це теж до нещастя, але ж я тут, — зауважив Тедрос, засунувши ніс у газету. — Крім того, за цими піксі-переростками я однаково тебе не бачу. Послухай-но цю дурню: «Сьогодні ввечері король Тедрос та принцеса Агата одружаться у Школі Добра і Зла за їх власним вибором, хоча кожен король Камелота одружувався у Замку Камелота з часу заснування королівства тисячі років тому. У ексклюзивному інтерв’ю король Тедрос наполягав, що так станеться тому, що він хоче “показати єдність між Школою і Камелотом”, після того, як Ріан і його брат прагнули знищити Школу і Казкаря, що зберігається у ній. Але приватні джерела повідомляють нам, що король Тедрос переніс весілля, оскільки у замку ремонт, внаслідок “де-Зміїзації”, бо король наказав позбавити Камелот від будь-якої згадки про правління Ріана і Джапета».

— Гм, це все правда, — промовила Агата, але Тедрос продовжив:

— «Ми, “Королівська гниль”, будемо пильно стежити за витратами короля, тепер, коли кошти фонду “Камелот Прекрасний” розморозили. Повідомляється, що він також витрачає достатньо грошей на відродження “Кур’єра Камелота” з новим персоналом, щоб “Гниль” не залишилася без відповідей», — скривився Тедрос.

— Це теж правда, — докинула Агата.

— Не заохочуй їх, — пробурмотів Тедрос. Він схопив ще чипсів із капелюха і продовжив читати.

Його наречена зітхнула.

— Завжди будуть люди, які зазиратимуть через плече. Саме тому я захотіла одружитися тут, — промовила принцеса, німфи закінчували свою роботу. — Цей світ рухають казки. Казки, реальні для тих, хто у них живе. Але казки також надихають, навчають і належать всім до останньої душі в цих Лісах. І це весілля — наша казка: принц з цього світу і дівчина з-за його меж випадково зустрілися завдяки освіті.

Агата подивилася на золотавий день, мої сталеві вістря виблискували високо у Вежі Директора Школи, я писав слова, які вона говорила саме цієї миті.

— Камелот може стати нашим Довго і Щасливо, — промовила Агата. — Але саме тут почалася наша казка.

— Бачиш? Чому вони не написали таке? — запитав Тедрос із повним ротом і нарешті підняв очі на принцесу…

Він випустив капелюх Мерліна, вибалушивши очі.

Агата усміхнулася, німфи розступились.

— Тому що вони розмовляли лише з тобою.

Сукня була білою, немов літня хмаринка, з рукавами три чверті, спущеними плечима і каскадом мерехтливого тюлю від талії, що стелився підлогою, відбиваючи світло факелів зали та відкидаючи блиск на обличчя Агати. Волосся було зібране у витончені локони і обгорнене широкою білою шовковою стрічкою, макіяж був свіжий та легкий, із персиковим блиском на губах. У вухах блищали діамантові цвяшки, які пасували до браслета на зап’ясті. Що стосується взуття…

— Німфи мали свої ідеї, — стенула плечима Агата, піднімаючи сукню, під якою були срібні кломпи з кристалами. — А у мене були свої.

Тедрос не мав слів, його шия і груди спалахнули так, що Агаті здалося, що принц зараз загориться.

На щастя, німфам потрібно було доробити сукню, тож вони зняли її з Агати разом зі стрічкою для волосся, коштовностями та взуттям, залишивши принцесу у непоказній блакитній сукні. Вона витерла блиск і зістрибнула з п’єдесталу.

— А чи не могла б ти, будь ласка, носити весільну сукню щодня? — запитав Тедрос.

— А чи не міг би ти, будь ласка, на людях носити одяг? — відповіла Агата, припавши до його грудей.

Вони були наодинці у величезній залі, напіводягнений король і його босонога принцеса, наче двоє першокурсників, які ховалися у комендантську годину. Вони довго мовчали, Тедрос водив пальцями по її волоссю, вони дихали синхронно.

— Ще кілька годин, — промовила Агата. — І почнуть пускати гостей.

Тедрос нічого не відповів.

Агата перевернулася, поклавши підборіддя йому на груди.

— Тебе щось турбує.

— Та ні. Я маю на увазі… це просто дивно, чи не так? Не мати нікого, хто нас віддаватиме? — зауважив Тедрос. — Ані мами. Ані тата. У жодного з нас. Батько тепер у спокої, його привид нарешті спочив. Але однаково… Ані Даві чи Лессо. Ані Робіна, ані Шерифа, та навіть Ланса. Навіть Тінк. Ніхто з них не дожив до кінця. Але ми дожили. Ми якось це зробили. Попри випробування. Попри темряву. Мені лише хотілося, щоб інші зробили це разом із нами.

Агата бачила це у його очах, піднесення і смуток від усього, що сталося, і вона теж відчула клубок у своєму горлі.

— Я хочу того самого, Тедросе, — промовила вона, відкинувшись, і стиснула його. — Хоча у нас є Мерлін.

Тедрос посміхнувся:

— Дев’ятнадцятирічний Мерлін, і ми спостерігатимемо, як він старішає день за днем.

— Де він? Не бачила його відтоді, як ми потрапили до Школи.

— У Галереї Добра, — повідомив Тедрос, що крутив свою каблучку. — Вони мають виставку з деякими його старими книжками заклинань та речами. Напевно, хоче розбити скло і забрати їх.

Агата засміялася.

— Не схоже, що він радий бути знову молодим?

— Мерлін щасливий, лише коли у нього є вихованець, аби висміювати його і чіплятися до нього, — сказав Тедрос. — На щастя, він буде знущатися з мене ще дуже довго. — Принц затих, обертаючи кільце на пальці, вивчаючи його різьблення. — У кареті дорогою сюди він запитав мене, що я робитиму із цим. Останньою каблучкою Казкаря. Він сказав, що правителі тепер вважають мене Левом. Якщо я спалю каблучку Камелота, то стану Єдиним Істинним Королем, отримаю силу писати чужі долі. Забрати собі чари Казкаря та робити наш світ настільки Добрим, як мені заманеться.

Агата сіла.

— І що ти йому відповів?

— Що я ніколи не буду Єдиним Істинним Королем, — спокійно відповів Тедрос. — Тому що справжній король знає, що існує не один король. За мною підуть ще один і ще один, кожен захищатиме цю каблучку, кожен вестиме Ліси, допоки живий. І перебуваючи на троні, я буду найкращим лідером, наскільки можу, знаючи, що Казкар — справжній господар нашої долі. Я не можу відвернути нові випробування, але можу сам перемогти у них. Людина і Перо в рівновазі. Я і Перо. Казкар має великі плани для всіх нас. Я лише дрібна їх частина.

Агата затамувала подих, дивлячись на нього: хлопчик, якого вона знала раніше, ставав чоловіком.

Високо у вежі я малюю це в їхній казці — Агата і Король. Останній лебідь на моїй сталі спокійний, мої дні написання повернулися. Перо повернулося до свого звичного ритму…

Тедрос стенув плечима.

— А потім капелюх Мерліна вкусив чарівника, наполягаючи, що Мерліну час подрімати, а М сказав, що він уже не дитина, і вони посварилися. Ось так капелюх опинився у мене. М сказав, що хоче побути сам хоч раз…

Він побачив, як Агата досі дивиться на нього.

— Що?

Вона провела пальцями по ледь помітному рожевому шраму на шиї, відмітці Екскалібура.

— З усіх казок у всіх королівствах у всіх Лісах ти мав зайти в мою…

— Це ж мої слова, — сказав хлопець, жартома борючись із нею. — Ти дійсно вважала, що я помер назавжди?

— Я досі не пробачила тобі цього, — промовила Агата, марно намагаючись притиснути Тедроса. — А якби я померла від горя, а ти ожив?

— Не знаю. Натомість одружився б із Софі?

Агата вдарила його. Тедрос притиснув її. Вони пристрасно поцілувалися на холодній мармуровій підлозі.

— О, пристрельте мене, — почувся голос, Агата і Тедрос обернулися і побачили Беатрікс, що зайшла разом із Ріною і Кіко.

— Пустують, немов кролики, поки ми організовуємо весілля, — насупилася Беатрікс.

— Ти? — запитала Агата. — Я думала, що цим займається Софі!

— Софі втекла, ще коли ми почали прикрашання, — повідомила Ріна. — Натомість нам допомогла професорка Анемона.

— І відьми, — перебила Кіко.

— Відьми, — повторив Тедрос, його обличчя затьмарилося. — Допомагають прикрашати весілля…

— Але чому Софі втекла? — наполягла Агата. — Хтось бачив, куди вона пішла?

— До Катувальної кімнати, як я бачила, — стенула плечима Ріна.

Агата сіла.

— До Катувальної кімнати?

⊃ • ⊂

— Все гаразд? — хукала Агата, витягуючи Софі з підземелля. — Чому ти тут?

Софі заїкалася, її шкіра була волога:

— В-в-вибач, я не хотіла, аби ти…

Але Агата вже дивилася не на неї, а через плече Софі у Катувальну кімнату. Агата примружила очі, а потім захлопнула решітку, притиснувшись грудьми, аби переконатись, що та закрилася.

— Що? — запитала Софі.

— Пішли, — наказала Агата і потягнула її тунелем. — Від цього місця у мене мурахи.

Софі очікувала, що подруга допитуватиметься, чому та пішла до підземелля, або принаймні сваритиме за те, що вона відмовилася від підготовки весілля, хоча сама ж визвалася. Але Агата мовчала, ніби рятуючи Софі від її привидів, подруга й сама побачила привида.

Нарешті Агата звернулася до неї:

— Котра година?

— Мені здається, майже четверта, — промовила Софі.

— О п’ятій мені потрібно підготуватися, — сказала Агата. — Я скористалася тунелями замку, аби сюди дійти, тож іще не бачила, як усе прикрасили. Можливо, нам слід перевірити їх. Чула, що підключилися відьми…

Очі Софі зблиснули.

— Готуйся до війни.

Вони вийшли з каналізації і посунули вгору берегом Половинчастої затоки до позолоченої сонцем трави перед замком Добра…

Обидві дівчини зупинились.

Велика Галявина перетворилася на свято барв. Скрізь, куди не кинь оком, у повітрі плавали бульбашки червоного, синього та золотого світла, схожі на ліхтарі, у кількох сиділи жаби у смокінгах, які грали на крихітних скрипках веселий вальс. Професорка Емма Анемона продовжувала створювати блискучі кулі, вчителька прикрашання була задрапірована у жовту сукню з малюнком з крихітних діамантових дзеркал. Їй допомагала компанія Щасливців разом із Бодгі, Лейтеном і Пріянкою, одягненими заради весілля у свої найкращі шати. Професорка Анемона навчала їх створювати запаленими пальцями блискучі кулі:

— Наповніть свої серця любов’ю та побажаннями для наших нових короля та королеви, і у ваших творіннях проявиться краса! Берте, Беккетте! Краще вам не створювати гнійні бомби!

А на пагорбі виблискував вівтар із вітражів, на який Аджа та Валентина наносили яскраві сцени казки — Агата й Тедрос борються з відьмою Софі на Не-балі… Софі відрубує голову Рафалу… Софі — Цукрова Королева…

— Це що за дурість! — гаркнула професорка Шеба Шікс. — Це весілля Тедроса й Агати! А не прощання із Софі!

— Але Софі найкраща, — зауважив Аджа.

Під схилом вишикувалися ряди червоних, синіх та золотих стільців, між якими ходили Вільям і Богден, обидва хлопці в пом’ятих блакитних костюмах розкладали іменні картки на подушках. Кращі місця вони залишили для К. К. Р. Ітінзи з Гномленду, королеви Джасінди з Джант-Джолі, Діви Меріон з Ноттінгема, Голема з Пустотливих пагорбів, за ними йшли ряди для викладачів Школи Добра і Зла. За вчителями місця для гномів Ітінзи, як вдячність за їхню допомогу у боротьбі зі Змієм, потім ряди для всіх учнів Школи, Щасливців і Нещасливців. Потім місця для журналістів та художників, які засвідчуватимуть весілля, поряд із місцями для сімей учнів, а також для слуг і покоївок Камелота. І десь далеко-далеко, аж біля озера, стояли стільці для членів Королівської Ради.

— ПЕРЕПРОШУЮ! — гримнув Кастор, оцінюючи план розсадки з вежі Честі. — ВИ РОЗМІСТИЛИ КОРОЛІВ І КОРОЛЕВ, 99 ПРАВИТЕЛІВ КОРОЛІВСТВ-ЗАСНОВНИКІВ ЗА ПЕРШОКУРСНИКАМИ, ПРОСТОЛЮДИНАМИ І КУПКОЮ ГНОМІВ, МАЙЖЕ В ОЗЕРІ, ТАК, ЩО ВОНИ НЕ ПОБАЧАТЬ НІЧОГО, ОКРІМ МОКРОГО СПІДНЬОГО?

Вільям і Богден підняли очі.

— Так, — відповіли вони хором.

Кастор посміхнувся:

— Мої ж ви гарнюні.

Між рядами сидінь був прохід із білого шовку, який освітлювало безліч кольорових бульбашок, наповнених папужками, які підспівували грі жаб. Естер луснула бульбашку, птах цвірінькнув і полетів геть від одягненої в чорне відьму.

— Не втрималася, — усміхнулася Естер, її демон карбував крижану скульптуру Агати у позі шаленого воїна.

— Як оце? — запитала Анаділь з іншого боку проходу, теж уся у чорному, її щури вигризали крижану статую низенького хлопця з клоунськими кучерями і широкою, гротескною усмішкою.

— Схоже на нетерплячого коротуна, — відповіла Естер.

— Саме так виглядає Тедрос, — промовила Анаділь.

Вибух сяйва вразив скульптуру, вкривши її чимось блискучим і молочно-білим, приховавши найгірші деталі.

— Шоколад вирішує все, — виголосила Дот, що наближалася у пишній, яскраво-рожевій сукні, схожій на вибух бантів. Статую Естер вона теж залила блискучим білим шоколадом. — У парі вони виглядатимуть краще. На відміну від ваших шатів. Хто одягає чорне на весілля?

— Відьми, — з гідністю відважила Естер.

— Відьми, які не хочуть мати такий вигляд, ніби випали з фламінго, — додала Анаділь.

— Ну, тепер, коли я знову юна, я хочу насолоджуватися цим, — виголосила Дот. — Мені вистачає темряви та безглуздого цинізму, що витає довкола вас двох. О, дивись. Аггі! Софі! Чому ви ховаєтеся!

Дот помітила дівчат під пагорбом і кинулася їм назустріч.

«Як швидко речі перетворюються з темних на світлі», — подумала Агата, сонце народжувало сонячних зайчиків на скляних шпилях Добра. Принцеса занурилася у радісну сцену. Приготування до весілля були у повному розпалі. Жодних похмурих таємниць. Більше жодних випробувань. Лише барви, метушня і кохання.

Софі стиснула руку подруги.

— Аггі, ти одружуєшся, — тихо промовила Софі.

В очах подруги Агата бачила лише щастя та радість, ніби такого Довго і Щасливо було достатньо для них обох. «Це свідчення того, як сильно Софі любить мене», — думала Агата. Тому що Софі втратила своє щасливе закінчення, коли Агата отримала своє.

— О, ви теж у чорному, — засмутилася Софі, підбігаючи.

— Кожен може носити те, що забажає, — поправила Агата, бо Софі вже кілька днів носила траурні кольори. — Важливо лише те, що ми тут разом.

— Поки що, — зауважила Естер, з’являючись з Анаділь. — Ані, Дот і я міркували про те, що настане після весілля.

— Агата і Тедрос, очевидно, житимуть у Камелоті, — зазначила Анаділь, — а першокурсники залишаться тут, у Школі — Нікола, Богден та Вільям разом із ними. Вільям отримав офіційне запрошення від професорки Анемони.

— Багато наших однокурсників хочуть повернутися до своїх пошуків слави, наприклад Раван, Векс і Брон, — додала Дот. — А Беатрікс, Ріна і Кіко планують переплисти Дике море на «Ігрейн» і створити карту ще невивчених земель…

— І лишилися тільки ми, — зауважила Естер, глипнувши на своїх подруг по ковену.

— Ви були б ідеальними Деканами Зла, — щиро припустила Софі. — Патрулювати гуртожитки. Створювати учбову програму. Дисциплінувати учнів. Я маю на увазі, ви отримали б задоволення майже таке саме, як я, коли запроторювала тих сестер Містраль до підземелля Камелота. Майже.

Відьми подивилися на неї. Так само зробила Агата.

— Але якщо вони Декани… то ти? — запитала Агата.

Софі посміхнулася подрузі.

— Думала, що я можу переїхати жити у замок з тобою та Тедді.

Агата завагалася, виглядаючи напруженою, і Софі миттю почервоніла, а Естер втрутилася, аби розрядити незручну ситуацію…

— Ми вдячні, що ви думаєте про нас як про Деканів, але ми не створені для кабінетної роботи, — промовила Естер. — Крім того, тепер, коли цю посаду отримав Менлі, її можна буде лише силою видрати з його холодних бородавчастих пальців.

— Вони з професоркою Анемоною вже привели чаклунів, аби зруйнувати апартаменти Софі у вежі Директора, — повідомила Анаділь. — Схоже, з ними обидві Школи під гарним наглядом.

— То що ви робитимете? — запитала Агата, звернувшись до Дот. — Ти досі хочеш стати знахаркою?

— Насправді наш ковен вигадав дещо інше, — визвалася розповісти Дот. Вона глянула на Естер та Анаділь, які кивнули, аби вона продовжувала. — Ну, оскільки тато загинув і Шерифа у Лісах більше немає, — сказала Дот, — ніхто не захищає закон і порядок. Звісно, у Тедроса будуть свої лицарі, але якщо ми чомусь і навчились, то це тому, що Добро сліпе до найгіршого Зла. Можуть з’явитися інші Змії. Лісам потрібен справжній Шериф. Яким був тато. Тож ми подумали, можливо… ми зробимо це. Станемо новими Шерифами. Новим законом і порядком.

— Вирушимо на пошуки лиходіїв, які грають не за правилами, — пояснила Естер, демон на шиї заворушився. — І притягуватимемо їх до відповідальності, по-своєму.

— У пеклі не знайти фурії лютішої за трьох відьом, якщо вони вирішать, що ти ганьбиш ім’я Зла, — промовила Анаділь, щури із шипінням висунулися з її кишені.

Агата посміхнулася, дивлячись на Софі, але напруга між ними залишилася, тож Агата швидко обернулася і запевнила відьом:

— Це чудова ідея. Тедрос дасть вам будь-які ресурси, які вам потрібні…

— Ні-ні-ні. Ковени не працюють від імені королів, — відповіла Естер. — Ми — незалежні відьми, без господаря, покровителя або приналежності, працюємо в тіні над нашими власними місіями. Ви матимете користь від нашої роботи, але не почуєте про це, і ми маємо намір так і продовжувати.

Дот прошепотіла Агаті:

— Я надсилатиму листівки.

— Ви вже чули? — радісно вигукнула Кіко, підбігши. — З Шазабаху їде хлопець Ріни!

— Дживан не мій хлопець, — заперечила Ріна за її спиною.

— Якщо юнак летить до тебе на чарівному килимі, він твій хлопець, — сказала Беатрікс. — До речі, а це хто?

Крізь Південну браму пройшов гарний юнак у сірому костюмі, з пишним блакитним волоссям, із золотою сережкою в одному вусі і вузькими виразними очима.

— Це Йоші, — витріщилася Кіко. — Вона знайшла його в Джант-Джолі.

— Вона? — перепитала Беатрікс.

Але тепер вони побачили дівчину біля нього, що проходила крізь ворота — Нікола, у відповідній сірій сукні, притискалася до нього.

— «Хлопці про запас» найкращі, — зраділа Дот.

— Як отримати такого? — поскаржилась Кіко. — Я дізналася, що Вільяму не подобаються такі дівчата, як я. — Вона помовчала. — Йому більше подобаються високі дівчата.

Усі присутні застогнали.

Усі ці розмови про хлопців викликали в Агати спогади про ті дні, коли вона не вірила ані в принців, ані в замки, ані в казки.

Вона — нова королева Камелота.

Вона, дівчинка, що мріяла колись про звичайне життя, лише щоб отримати найнадзвичайніше з усіх.

Потім вона помітила Софі: коли інші дівчата розбилися на групи, її найкраща подруга затупцювала на місці, ніби їй не було куди піти. Агата знала, який біль відчуває Софі, — глибоко в серці Агата досі залишалася тією дівчиною із цвинтаря.

Замковий годинник відміряв п’яту годину, рішуче і гучно.

Агата полегшено зітхнула, торкнувшись зап’ястя Софі.

— Пішли, ти допоможеш мені підготуватися, — озвалася Агата.

⊃ • ⊂

«Як дивно обертається доля», — подумала Софі, слідуючи за принцесою Агатою по Вежі Доблесті.

Колись Софі мала принца і прагнула позбутися Агати як третього колеса. Тепер Агата мала свого принца і залишала Софі. Для Софі не існувало ані королівського тріумвірату, ані спільних з подругою справ у замку, ані порятунку від самотності. Звісно ж, вона ніколи не хотіла провести життя у Камелоті. Але їй більше нікуди було піти, щоб почуватися потрібною. І вона гадала, що з усіх людей саме Аггі може це зрозуміти. Поки не побачила, як Агата вагається, коли вона запропонувала це…

Не те щоб Софі винуватила її. Звичайно, королева Агата не хотіла, аби Софі пурхала замком і відвертала увагу від неї та короля Тедроса. Софі могла поводитися гарно і зробити все можливе, щоб поступитися сценою… але Агата занадто добре знала свою подругу. Увага завжди знаходила Софі, особливо коли Софі почувалася загубленою і наляканою, як ось зараз.

«Куди йти? Що робити?»

Її так захопили думки, що вона ледь помітила, що Агата провела її сходами і у двері кабінету, які вже були відкриті. Агата зачинила двері, а Софі оглянула тісну кімнату з єдиним вікном, коморою і розкиданими вогкими книжками, нерівно написаними сувоями та запліснявілими рештками їжі.

— Колишній кабінет професора Сейдера? — запитала Софі. — Ти хочеш готуватися до свого весілля тут?

— Не хочу, щоб Тедрос бачив мою сукню. Погана прикмета, — промовила Агата, озираючись навколо. — Хоча дзеркала тут немає.

Софі насупилася.

— Де німфи? Хто допомагатиме тобі одягтися?

Агата витягла з сукні маленьке дзеркало.

— Взяла із собою про всяк випадок, — промовила вона, передаючи його Софі. — Потримаєш, поки я подивлюся на себе?

Софі витріщилася на неї.

Агата, яка звикла ховатися від дзеркал.

Зараз носить одне із собою.

Софі похитала головою. «Ти дійсно змінилася», — подумала вона, наводячи відображення на подругу…

І лише тепер Софі уважно придивилася до дзеркала.

Дзеркало, яке вона бачила раніше, у далекій країні.

Очі Агати спалахнули жовтим.

І Софі почала провалюватися у них.

⊃ • ⊂

Таємниці Агати.

Вона опинилася у таємницях Агати.

Це все, що Софі чула про дзеркало. Воно викривало речі, які людина хотіла приховати.

Але зараз Софі була в знайомому місці, навколо на всі боки розходилися тунелі, повз текла каламутна річка…

Каналізація.

— Софі, це ти? — пролунав голос.

Софі покрутилася і побачила, як Агата босоніж, у блакитній сукні квапиться до неї…

Софі потягнулася до неї:

— Аггі! Чому ми тут?

Але її рука пройшла крізь її подругу, як привид, Агата продовжила ступати вздовж мулу, прямуючи до білявки у чорній шкіряній сукні, далі у тунелі…

«Я», — зрозуміла Софі.

Це не теперішнє.

Це минуле.

Коли Агата знайшла її в підземеллі.

Софі хутко помчала за Агатою і наздогнала, саме коли подруга витягала ту Софі з камери.

— Все гаразд? — хукала Агата, витягуючи Софі з підземелля. — Чому ти тут?

Софі заїкалася, її шкіра була волога:

— В-в-вибач, я не хотіла, аби ти…

Але Агата вже дивилася не на неї, а через плече Софі у Катувальну кімнату. Агата примружила очі, а потім захлопнула решітку, притиснувшись грудьми, аби переконатись, що вона закрилася…

Але тепер сцена чарівно розвернулася, ніби проєкція, що обертається, дозволивши Софі побачити, що відбувалося з іншого боку решітки, всередині клітки… Скулена на підлозі тінь схопила Агату за зап’ясток і передала їй дзеркало крізь ґрати. А на дзеркалі — виведене пилом повідомлення:

МIЙ КАБIНЕТ
О ПЯТIЙ ВЕЧОРА

Агата сховала дзеркало в сукні, перш ніж розвернутися і вивести Софі з каналізації; Софі згадала дивний, нажаханий Агатин вираз обличчя… Але тепер видіння зникло, таємниця викрилася і Софі відчула, як її викинуло до кабінету професора Сейдера. У голові паморочилося, кров вирувала, очі рушили до столу… крихти їжі, вогкі книжки та поганий почерк — це все ніколи не належало професору Сейдеру… а юнаку, який мав узяти на себе роль викладача історії, коли провидець загинув…

«Мій кабінет».

«Мій».

Софі повільно розвернулася до Агати, її серце палало, тіло здригалося так сильно, що вона майже нічого не бачила.

Агата кивнула на шафу з мітлами.

Долоні Софі спітніли. Здавалося, що вона робила крок уперед і вісім назад, ніби чіплялася за залишки сну, коли вже прокинулася. Ледь дихаючи, вона взялася тремтячою рукою за ручку дверей шафи, повернула її не в той бік, а потім у той, двері заклинило, а потім вистрілила в них заклинанням, зриваючи з петель, темрява всередині поступилася світлу…

Софі впустила дзеркало, скло розбилося.

Кожен осколок відображав його. Він зовсім схуд. Був болісно-блідий, у тонкій чорній сорочці та чорних бриджах. Темне волосся скуйовдилося, руки і ноги були в ранах, на плечі і грудях виднілися щільні білі бинти. Але погляд був сильним, палав життям, він не відводив його від Софі, ніби боявся навіть кліпнути.

— Це обман… — прохрипіла Софі. — Це неможливо…

Юнак вийшов із шафи.

— Кожна хороша казка потребує трохи неможливого, — промовив Горт. — Інакше ніхто не повірить.

Ноги Софі заслабли, відстань між ними скидалася на широкий океан.

— Я вас залишу вдвох, — сказала Агата біля дверей…

— Аггі? — видихнула Софі.

Агата озирнулася на неї. В очах, повних любові, бриніли сльози щастя. І раптом Софі усвідомила, як помилялася. Агата заради неї зробить будь-що. Завжди робила. Завжди робитиме. І в цей день її весілля Агата була рішуче налаштована створити щасливе закінчення не собі. А найкращій подрузі.

Агата підморгнула їй, а потім зачинила за собою двері.

Софі ковтнула, намагаючись зосередитися на Горті, ніби дивилася на сонце.

— Як?

— Я протримався настільки довго, щоб мене врятували, — сказав він. — Мене знайшов старий друг, який був експертом з питань виживання в Лісі. Він виходив мене.

— Старий друг? Хто? — запитала Софі.

— Тобто… дійсно, дійсно старий, — сказав Горт, киваючи на вікно.

Софі визирнула і побачила зморщеного бородатого гнома, який махав посохом на Нещасливців:

— Жерти весільний торт! Хулігани! Юба повернувся! Геть! Геть!

— Увесь цей час Юба шукав зниклі документи Ріана і Джапета у Бібліотеці Життя, — промовив Горт за її спиною. — Так і не знайшов їх, але він знайшов дзеркало Аладдіна в ломбарді Паші Дюн. Тедрос, мабуть, загубив дзеркало в пустелі, а потім один із солдатів Султана продав його, не розуміючи, що це. Я мав план використати дзеркало, щоб перенести тебе в мої таємниці, але з’явилася Агата, і як завжди все зіпсувала… тож довелося імпровізувати…

«Це реальність», — подумала Софі.

«Це насправді відбувається».

Вона розвернулася, вдивляючись у Горта, нарешті дозволила собі повірити.

— Я думала, що втратила тебе… Я думала, що ти загинув, — видихнула вона, рухаючись до нього. Софі потягнулася до Горта…

— Зажди, — сказав він, відступаючи назад. — Він відвернувся, обличчя смикнулося. — Я маю тобі щось сказати.

Живіт Софі скрутило.

Це було очікувано.

Її щасливі закінчення завжди мали виверти.

Щоками Горта покотилися сльози:

— Вовча частина мене, — тихо сказав він. — Вовк, якого застрелили на дереві… — Він не міг подивись на неї. — Він… мертвий.

Софі завмерла.

— Частина мене, яка тобі подобалася. Сильна частина. Звір. Поранення були занадто складні, щоб він зміг вижити, — зізнався Горт, його голос зірвався. — Тепер є лише я. Звичайний Тхір. І я знаю, тобі його недостатньо.

Софі мовчала якусь мить. Потім вирівнялася.

— Ні, мені цього недостатньо.

Горт похнюпився.

Софі дивилася на нього, і її очі застеляли сльози.

— Цього більш ніж достатньо.

Він завмер, а потім повільно підняв підборіддя.

— Тебе завжди було достатньо, Горте з Кривавого струмка, — проказала Софі. — Тебе, який досить сильний, щоб померти за кохану дівчину і однаково повернутися до неї. Тебе. Сміливого, доброго, прекрасного тебе. Це мене було недостатньо. Мене, яка продовжувала шукати фантастичне кохання замість справжнього. Це я не була варта тебе. — Вона торкнулася його щоки. — Поки не відкрила своє серце достатньо, аби побачити, що ти там, терпляче чекаєш на мене весь цей час.

Вона поцілувала його, міцно тримаючись за нього, його губи були такими м’якими, ідеальними і затишними. Куди вони підуть звідси, ким вони стануть, вона не знала. Вони двоє не були пов’язані нічим, крім почуттів одне до одного і вдячності за цю мить. Софі вперше не хотіла знати, чи буде її майбутнє щасливим. Їй не потрібні були обіцянки, принци чи життя як у казці. Все, чого вона бажала, — лише звичайного закінчення: кохати всім серцем і бути настільки ж коханою у відповідь.

Вони розірвали поцілунок, Софі вдихнула повітря.

— Може, варто вийти і розповісти решті? — запитала вона, рухаючись до дверей.

— Ще ні, — різко урвав Горт. — Вони можуть почекати.

Софі посміхнулася, коли він наблизився до неї.

— Хто каже, що звір загинув?

⊃ • ⊂

Тедрос мав велику спокусу зазирнути в кабінет Сейдера і побачити Горта на власні очі, але з того, що Агата описала йому про тяжіння між Софі та її Тхором… мабуть, не варто було цього робити.

«Краще залишити Агаті втілювати ідеальний любовний сюжет у день власного весілля», — думав Тедрос, простуючи скляним переходом, одягнений у білий із золотом мундир і відповідні білі чоботи. Золотаве волосся було ідеально зачесане, його серце переповнювало щастя. Щастя від того, що він поцілував свою наречену, перш ніж залишив її із німфами готуватися. Щастя, що Горт живий і одужує. Щастя, що Агата одружиться, знаючи, що найкраща подруга знайшла кохання. І щастя, що тепер не потрібно думати про Софі як занозу в сідниці, хоча потрібно визнати, що вона справжній, незамінний друг. Його замок буде завжди відкритий для неї. Колишня супротивниця тепер є частиною його сім’ї. І, без сумніву, якщо під час його правління виникнуть нові негаразди, король Камелота зможе покликати відьму з Нескінченних Лісів на допомогу.

Крізь скляний перехід він бачив гостей, що прибували: Діву Меріон і декого з Веселих розбійників, королеву Джасінду (вона мала чудовий вигляд разом із новими одинадцятьма лицарками, що оточували її як варта; переворот у її замку був подоланий…), Бубішвара та його зграю мангустів, принцесу Уму, що цілувала кожного у пухнасту голівку, дякуючи, що затримали війська Джапета… Калеба і Седріка та Директорку Гремлейн, яких Тедрос особисто відвідав кількома днями раніше, аби розповісти правду про Чаддіка з Лисячого лісу, свого васала, друга і брата… Гензеля і Гретель, Шипшину і Джека, який здолав велетня, — колишніх членів Ліги Тринадцяти… Вони гуляли Галявиною, пили чай, їли шафрановий пудинг та фісташкове печиво від матері Ріни, яка наполягла, що питання їжі та напоїв для весілля вирішуватимуть вона і Юсуф, включно з вишуканим бенкетом і тортом на дванадцять поверхів, із кардамоном і трояндовою водою.

Потім Тедрос помітив Поллукса. Масна голова гойдалася на тілі пуделя. Собака намагався триматися подалі від Кастора, який уже помітив брата і хижо глипав на нього. Звичайно, Поллукса не запрошували, але він завжди пристосовувався до влади, коли бачив нагоду. Прибули нові гості: королева-фея з Гіллікіна, Льодяний велетень з Крижаних рівнин, королева-коротуха з Уті; вони розійшлися між учнів та вчителів Школи. Старий священик Поспісіль теж прийшов. Одягнутий у золоті шати, він вирушив до вівтаря, де хотів провести весілля. «Всі вже тут, — подумав Тедрос, — попри колишні розбіжності й гріхи, Ліси об’єднав Лев. Усі стали друзями…»

«Крім одного».

Тедрос поспішив до Галереї Добра. Він геть забув про Мерліна, якби не його капелюх, який здійняв такий ґвалт з приводу відсутності чарівника, що Тедрос запхав його під подушки там, де німфи одягали наречену. Спочатку Тедрос припустив, що Мерлін на Галявині, але Тедрос не побачив його. Тим паче що від дев’ятнадцятирічного не варто очікувати взірцевого відповідального і пунктуального поводження. Найімовірніше, чаклун утратив відчуття часу в Галереї Добра, вправляючись у своїх старих закляттях, рішуче налаштований відновити колишню майстерність. Тедрос піднявся сходами, промчав коридором до подвійних дверей у кінці, пройшов усередину, готовий дати хлопцю прочухана…

Але його там не було.

Тедрос оглянув порожню Галерею, її експонати та виставки, які прославляли найкращих випускників. Мерлін мав власний куточок у музеї, данина поваги скромним успіхам чарівника: украй давніх, коли він ще починав навчання у Школі. Але виставка Мерліна була непорушною — скляні вітрини зяяли його старими книжками заклинань або роботами першого року, медалями за перемогу у Випробуванні казкою, наче хлопець-чарівник сюди навіть не заходив.

«Зрештою, мабуть, він із гостями», — зітхнув Тедрос і вирушив назад…

Але дещо впало йому в око.

Книжка із заклинаннями.

Вона була відкрита на яскравому зображенні чудового пляжу на заході сонця, з рожевим піском і фіолетовими водами, море плескалося спокійними, мерехтливими хвилями… і обривалося. Води, хвилі — все зникало, ніби картина була недороблена.

Але Тедрос помітив напис.

САМСАРА

Там, де закiнчуться час

Самсара.

Тедрос чув цю назву раніше.

Мерлін вживав це слово в Авалоні, коли чарівник-підліток сердився на нього та Агату.

«Якби я міг бачити майбутнє, гадаєш, я був би тут, на десятки років молодший, ніж я маю бути… замість того, щоб грітися на пляжах Самсари? — шкабарчав він. — Тому що саме там я хотів би провести своє майбутнє».

Тедрос знову подивився на картину, де яскраво-фіолетові води зникали на півдорозі. «Де закінчується час».

Тедрос похолов.

— Тедросе?

Він обернувся.

Агата. Вона була у своєму весільному вбранні, Софі та Горт стояли біля неї. Пополотнівши, вони дивилися на дещо в руках Агати.

Мерлінів капелюх.

Синій оксамит тьмянів, нитки розпадалися, стлівали у них на очах.

Він викашляв хмару пилу: «Вітальня Честі».

Тедрос уже мчав.

⊃ • ⊂

Поки вони добігли, його волосся почало сивіти, зморшки — спотворювати гладеньке обличчя. Він лежав на дивані, його старі оксамитові шати розкинулись навколо, немов фіолетове море, у каміні горів вогонь, проливаючи світло на фрески русалок і королів.

Вони зібралися навколо нього, Тедрос упав навколішки.

— Мій хлопчику, — промовив Мерлін.

— М, що відбувається… ти маєш припинити це, — узявся благати король, спостерігаючи, як чарівник старішає.

«Сорок, сорок п’ять, п’ятдесят», — зрозумів Тедрос.

Щоки чарівника марнішали, шкіра обвисала.

— Будь ласка, Мерліне.

— Ніхто не може знову стати молодим задурно, Тедросе, — зауважив чарівник. — Колись давно король і королева Борна Корік засвоїли цей урок, коли спробували назавжди залишитися молодими, але дізнались, що вони лише позичили час. Я теж позичив час. Дев’ятнадцять років доданого життя прожив за дев’ятнадцять днів. Це більше, ніж мені залишалося жити. А тепер Батько Час прийшов забрати своє.

— Але, звичайно, ти можеш із цим боротися, — наполягала Агата. — Звичайно, ти можеш щось зробити…

— Що я хочу — це бути тут, із вами, — промовив чарівник, його волосся стало білим. Він подивився на Тедроса у мундирі й Агату у весільному вбранні, розмазані губи Софі та скуйовджене Гортове волосся. — Вас чекає велике майбутнє. Так багато любові між вами.

Плечі згорбилися, руки вкрилися старечими плямами.

«Шістдесят. Сімдесят. Сімдесят п’ять».

Обличчям Тедроса покотилися сльози.

— Залишайся зі мною, Мерліне… Ми можемо бути разом… Ми можемо побачити світ…

Очі Мерліна за окулярами затуманилися.

— Я бачив світ у тобі, мій хлопчику. Тепер пора йти туди, де час закінчується. Перетнути межу між видимим і тишею… — Він говорив дедалі повільніше. — Скажи мені… що ти сказав Леді з Озера… Що ти сказав таке, що це змусило її подарувати тобі своє Бажання чарівника?

Тедрос спостерігав, як Мерлін ставав сухим і кволим.

— Мерліне…

Мерлін вхопився за його руку:

— Скажи мені, мій хлопчику.

Тедрос стримав сльози.

— Я розповів їй, як робив пропозицію Агаті.

Груди Мерліна піднімались і опускалися.

Агата глянула на Тедроса, кивнувши йому, щоб він продовжував.

— Я розбудив Агату серед ночі, — продовжив Тедрос, міцно стискаючи старого. — Ми були в Камелоті. Одразу після того, як прибули зі Школи. Вона спала у своїх палатах. Я сказав, що мені потрібна її допомога. Звичайно, вона одразу прийшла. Ми прокралися повз варту, через сади і берегом до Дикого моря. Я пояснив, що знайшов провидця, який сказав, що моє правління буде захищене від Зла за допомогою чарівного талісмана. Таємна коштовність, що з’являється раз на рік там, де Місяць зустрічається із морем. «Сьогодні та сама ніч», — сказав я Агаті, вказуючи на осяяну місяцем скелю далеко у морі. Води були холодними, течії суворими. Але я пообіцяв їй: якщо ми зможемо отримати коштовність, ми будемо захищені від Зла назавжди. Не дивно, що вона кинулася у воду раніше за мене. Ми попливли разом крізь бурхливий відлив, вона врятувала мене, коли мене потягло вниз, я перегриз водорості, які обплутали її, ми обоє промерзли до кісток і ледь дихали, коли дюйм за дюймом долали крижані води. І саме тоді, коли ми подумали, що більше не можемо плисти, легені вже не витримували, очі роз’їдала солона вода, і ми вже не бачили, де є, ми нарешті дісталися її — поверхні скелі, відполірованої світлом, талісман був на видноті. Тоді Агата знайшла його — діамантову обручку, яку я залишив там. Тепер вона зрозуміла. Талісман був випробуванням. Наша подорож, щоб дістатися до нього, — доказом нашої любові. Так я запропонував їй свої руку і серце. Те, що ми ризикували життями одне для одного в зимовому морі, було достатньою відповіддю. Смерть не стане перешкодою для нашої любові. Лише черговим викликом, який потрібно подолати. «Ось чому мені потрібне твоє Бажання чарівника, — сказав я Леді з Озера. — Щоб зберегти кохання, яке мені було так важко знайти». Кохання, яке Леді досі могла знайти, навіть без своїх сил. Вона має дати шанс своїй казці. Вона має довіритися долі. Долі, яка познайомила нас із Агатою. «Тобі ще не час помирати, — сказав я їй. — І мені теж. Тепер ми частина однієї казки, як я і ти були частиною батькової казки, пов’язані любов’ю, болем і прощенням, але більш за все — надією». Сподіваюся, що всі ми можемо бути такими ж мужніми, як Леді, протистояти помилкам, прийняти нашу слабкість і продовжувати йти хоч куди, не заради Добра чи Зла, не задля слави, а щоб знайти істину — ким ми повинні бути.

Мерлін заглянув Тедросу в очі.

— Мій королю, — прошепотів він.

У кімнаті було тихо, четверо підлітків стали навколішки біля чарівника.

Мерлін подивився на всіх них.

— Кінець кінців… казки розказано… які ви чудові душі.

Він відпустив Тедроса, поволі згасаючи у фіолетовому оксамиті.

— Будь ласка, М, — став благати король. — Залишся ще хоча би на трохи.

Мерлін посміхнувся.

— Хіба ти не розумієш…

Він заплющив очі, вирушаючи до нових берегів.

— Справу завершено.