На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

День 1

ВОНА

Коли диспетчер оголошував, що посадка на автобус Львів—Харків закінчується, Настя шкодувала лише про одне: що не взяла квиток на цей рейс. Натомість вона шукала білий «мерседес-бенц», який губився поміж таких самих вишикуваних у ряд автобусів на стоянці поруч. Настя тричі перевірила номери, перш ніж вирішити, що приїхати сюди було помилкою.

Причина нерішучих тупцювань була банальною. Їхати Насті просто не хотілося, живіт від нервів скрутило у вузол, і полегшити симптоми могло тільки єдине рішення — піти геть, розвернутися просто зараз, доки все не зайшло занадто далеко. Але коли дівчина нарешті вирішила кинути все і розвернулася, гучно скрипнувши підошвою по льоду, голос позаду змусив її зупинитися:

— Ви до нас?

Клята підошва.

— Я? — Настя награно озиралася навколо, шукаючи когось іще.

Як на зло, зовсім нікого, лише дві яскраві плями: її зелена валіза та жовта куртка дівчини, що визирнула з автобуса й очікувала відповіді. Настя винувато усміхнулася і назвала своє прізвище, після чого ще хвилину спостерігала за тим, як перелистуються аркуші у, здавалося б, безкінечному пошуку.

— Ряд праворуч, сідайте, де вільно, валізу в багажний відсік, паспорт і решту необхідного беріть із собою.

Дівчина в жовтому говорила ритмічно, немов проговорюючи старанно завчений віршик. Настя вдячно кивнула, гадки не маючи, що саме з «необхідного» їй треба взяти. Бо дорога в кілька сотень кілометрів відрізнялася від її звичайних мандрівок по області, де з необхідного треба мати під рукою хіба воду та серветки.

— Чекайте.

Що ще?

— Вказано, що вас двоє.

На жаль. Настя не знала, що відповісти. Напевно, було б достатньо звичайного «плани змінилися», та замість цього вона виклала все про свою омріяну романтичну подорож і розбите серце, не забула й про подругу, яка пообіцяла скласти їй компанію, але покинула напризволяще прямо перед виїздом.

— То ви сама? — підсумувала дівчина.

Настя тільки зараз помітила бейдж на її куртці — Ліза. У її голосі не відчувалося ні співчуття, ні роздратованості, ніби Настя не перша, хто ось так вивалює на неї свої проблеми. Дивно лиш те, що всю трагедію її життя можна помістити лише у два слова. Ви сама. Настя кивнула. Сама. Після цього валізу забрав водій, а дівчина сіла в крісло біля вікна.

Повз пробігали люди, тягнучи за собою важкі валізи, і Настя ловила їхні заклопотані погляди, притуляючись лобом до вікна. Вона була однією з перших, хто зайняв своє місце, і марно намагалася вгадати, хто з них поспішає до їхнього автобуса. Це була її улюблена гра з дитинства, ось тільки в таку велику мандрівку вона вирушає вперше.

Чи вдале це було рішення?

У житті Насті не бувало рішень, які не залишали по собі сумнівів. Вона, скільки себе пам’ятала, завжди сумнівалася. Чи правильно вона обрала ВНЗ, чи достатньо добре підготувалася до іспиту, чи не закоротка ця сукня? Чи не буде дивно, якщо вона піде в кіно сама? Чи має вона їхати в цю подорож? Вона ставила під сумніви свої досягнення й загалом життя, адже, як виявилося, ухвалювати рішення — це доволі складна наука, якої не навчають в університеті. Сумніви переслідували її постійно, навіть зараз. Особливо зараз.

Цього року їй виповниться двадцять один рік, і це мало б стати для неї новим етапом у житті. Знаєте, такий є у всіх. Своєрідний рубіж, який потрібно пройти, щоб життя заграло новими барвами. Ось тільки ці хибні уявлення склалися, вочевидь, від перегляду серіалів, що не мали нічого спільного зі справжнім життям. Як виявилося, нічого не залежало від віку. А ідеальну картинку, яку дівчина вимальовувала собі всі ці роки, раптом розбила жорстока реальність. Ні тобі успішної кар’єри, яка чекає після захисту диплома, ні кохання всього життя, що за всіма законами жанру мало статися з нею в університеті.

Ніхто не попередив Настю, що її уявлення сповнені стереотипів, а в реальному житті все зазвичай іде не за планом. Тому зараз вона визирала у вікно автобуса, сподіваючись, що цього разу все зробила правильно.

Настя раділа тому, що сидить біля вікна. Завжди, вирушаючи в поїздку автобусом, вона щиро співчувала тим, хто опинявся на місцях біля проходу. І річ не в тім, що їм нічого не лишалося, як дивитися сумнівні серіали, які показували на невеличкому екрані над головою водія. Особисто їй не подобалося, що завжди знайдеться той, хто буде вештатися по салону автобуса, постійно смикаючи за руку. Бо всім відомо: ці вузькі проходи створені для того, щоб вичавити з людини щонайменше душу.

Незважаючи на вигідне місце, Настя все ще продумувала план втечі. Доки автобус не вирушив, вона може все скасувати. І що, що гроші не повернуть? Коли поруч нема Алли, то будь-які її аргументи нікому спростовувати. Власне, і тут вона опинилася лише тому, що повірила, що подруга поїде з нею. Та, користуючись традиційним методом, розділила аркуш навпіл і навела неспростовні аргументи, чому варто їхати. Загалом міркування Алли завжди звучали більш переконливо, аніж її власні. Навіть тоді, коли стовпчик «за» значно програє «проти» за кількістю наведених пунктів.

На всі «проти» Алла мала чітку і зрозумілу відповідь, тож сперечатися було марно. І ось Настя тут, в очікуванні пригод і захопливих вражень. А Алла не прийшла. Подруга вміє влаштовувати сюрпризи, і не завжди приємні. Ніби цих неприємних сюрпризів Насті й без неї не вистачало.

Щоб підбадьорити себе, Настя пробурмотіла слова Алли: «Не втрачай такий шанс». На сидінні поруч без зайвих докорів сумління розмістила свої речі. Її план був простий: забезпечити собі комфорт на всю поїздку, а цей невеликий крок дозволить не лазити постійно за водою чи бутербродами на верхню полицю. Та й прилягти для сну теж можна. Одні плюси. Щоправда, цим вона хотіла себе радше заспокоїти та втішити, ніж дійсно цьому раділа. Сумніви досі гризли зсередини, адже все це здавалося неправильним хоча б тому, що вона вперше пропустить святкування Різдва з родиною. Настя зиркнула на годинник. Якщо вона й мала передумати, то просто зараз. Автобус повільно заповнювався людьми, Ліза активно вказувала всім на їхні місця, Настя чула підвищені тони, але не звертала уваги, аж доки поруч, ледь не сівши на її бутерброди, плюхнувся хлопець.

Марк.

Настя могла сказати, що впізнала його за червоною курткою. Але це було б неправдою. Звісно, за останні пів року вона навчилася відрізняти його серед інших юнаків: яскрава куртка, манірна хода. Вона легко впізнавала його в університетському натовпі, бо такий «ефектний» він був один. Поряд із Марком Настя часто відчувала себе сірою мишею. Навіть зараз інстинктивно притиснулася спиною до крісла, зовсім не приховуючи свого бажання зникнути.

Звісно, Настя впізнала Марка зовсім не за курткою: його парфуми вдарили в ніс, щойно хлопець плюхнувся на сидіння поруч. І це був справжній нокаут, бо ні дихати, ні говорити Настя певний час не могла. Єдине, що вона відчувала, — нестримне бажання чхати. Це ж треба, а ще годину тому Алла радила їй начхати на Марка, хоча навряд вона мала на увазі саме це. Тож Настя терпіла: затримувала дихання та притискала язика до зубів. Хтозна, у якому журналі вона це вичитала, але довго не дихати дівчина точно не зможе, а притиснутий язик, навіть із закритим ротом, виглядає дивно. Проблема була не лише в запаху, а й у його кількості.

А ще в присутності Марка загалом.

— Якого біса? — Настя намагалася говорити стримано. Рюкзак опинився в неї на колінах, і вона щосили стискала ремінець, щоб хоч кудись діти напругу.

— Я заплатив за цю путівку так само, як і ти.

— Взагалі-то ти заплатив менше, бо вирішив не говорити мені, що в тебе є знижка на тур.

Вона намагалася зловити Марка на гарячому, але той зніяковів хіба на секунду, а потім його погляд став невимушено-свинячим.

— Ну то й що.

Його парфуми різали в носі, а з кожним вимовленим словом здавалося, що ще й осідали на язиці. Настя скривилася. Хтозна, що подумав у цей момент Марк, але їй було байдуже. Хіба він справді не розуміє? Не можна спочатку зрадити, а потім удавати, що це аж ніяк не завадить спільній поїздці.

«Він не прийде. А я поїду з тобою», — казала Алла. Що ж, виходить, вони були про Марка занадто високої думки. Не даремно Настя сумнівалася. Не варто було розраховувати на наявність совісті у хлопця. Хіба в зрадників вона взагалі є? Та і що йому заважає перетворити її подарунок до дня народження на суцільне пекло?

Нічого.

— А те, що в мене більше прав відпочити спокійно без твоєї присутності.

Кутики його губ розтягнулися в ідіотській посмішці.

— Ну то розкажи про це он тій леді в жовтому.

Дівчина у відповідь стиснула зуби. Марк чудово знав: єдине, що Настя може зробити, — це вийти з цього автобуса й дати йому можливість насолодитися туром. І хоча тікати від проблем було її улюбленою справою, зараз було вже пізно. Двері зачинилися. Двигун завівся. А Настя точно була не з тих, хто любить привертати до себе увагу.

Варто було подумати про план Б — пересісти.

Настя окинула оком автобус. Кілька вільних місць було біля проходу та в задньому ряду, який слугував радше для зберігання речей, ніж для комфортної поїздки. Вона вагалася. Марк задоволено посміхався, тим самим кидаючи їй виклик. Врешті-решт місце біля проходу не таке вже й погане. Тільки дістатися до нього було не так просто. Марк демонстративно не робив анічогісінько для того, щоб пропустити її. Його коліна ледь не впиралися в сидіння попереду: схоже, він чекав, що Настя, не маючи вибору, стане перелазити через нього. Ну звісно. Це мало б зблизити їх настільки, що вона кинулася б в його обійми, пробачивши все. Настя не була впевнена, що саме це малювала уява Марка, але від однієї думки про те, що їй доведеться наблизитися до нього хоча б на сантиметр ближче, ставало гидко. Та й не довелося: місце біля проходу вже зайняли, а сидіти в купі речей, закинутих на задні сидіння, вона точно не хотіла, хоча не виключено, що спати там було б дійсно зручно, принаймні м’якенько.

Вибору не було. Настя лишається тут. А вона ж знала, що з цієї поїздки нічого доброго не вийде. Варто навчитися довіряти своїй інтуїції. Дівчина умудрилася закинути рюкзак на верхню полицю і сіла на своє місце. Шукай у всьому позитив. Вона сподівалася, що Аллі зараз хоча б гикається.

У навушниках співала Селена Гомес. Настя ніколи не була її фанаткою, але розбиті серця зазвичай розуміють одне одного, тож зараз тільки її “Lose You To Love Me” могла повернути їй упевненість у собі.

За словами Лізи, до кордону їхати години півтори. Якщо пощастить, то все мине швидко. Її мрія буде вже на сотню кілометрів ближче, і жоден Марк не може цього зіпсувати.

ВОНА

Чого вона вирішила, що зможе його просто ігнорувати? Звісно, перші хвилини Настя гордовито задирала носа, але вже за пів години до горла підступила образа.

І на що вона взагалі сподівалася?

Вдавати, що все гаразд, було легко в Харкові. Але навіть там, замість того щоб плюнути Марку в обличчя та показати, що він втрачає, — ховалася від нього в університетських коридорах. План був непоганий, зважаючи на те, що в них були всі шанси не зіштовхнутися на спільній лекції чи десь у буфеті. На лекції Марк ходив рідко, а буфет був не найулюбленішим її місцем. Але стратегія втечі не працювала, коли він сидів за кілька сантиметрів від неї. І все, чого вона так боялася, відбувалося просто зараз.

Настя намагалася не звертати уваги на Марка, та де там. Він ніби навмисно щосили тицяв пальцями по смартфону, ритмічно вибиваючи повідомлення, а потім хіхікав, отримуючи відповідь. Настя була певна, що просто зараз він переписується з тією новою кралею. У неї на очах. Останнє обурювало найбільше. І те, що вони розбіглися якихось кілька тижнів тому, його ні краплі не хвилює. Зрештою, Настя й так розуміла, що розбилося лише її серце, але можна було б мати хоч трішки поваги. Але такого поняття в житті Марка не існувало.

Виникає закономірне питання: як взагалі можна було повірити в якесь кохання між ними?

Якщо Марк і здатен когось любити, то тільки себе. Але навіть попри це вона намагалася його виправдати. У цьому вся Настя. Шукати причину в собі завжди легше, ніж повірити, що вона помилилася у виборі. Настя відчувала, як пружина крісла вдавлюється в ребра, не даючи розслабитися. Лише цього бракувало! Вона знову подумала про подругу.

Алла мала вроджений детектор на брехунів і ледь не з першого дня знайомства з Марком попереджала, чим усе закінчиться. Але хто вірить подругам та здоровому глузду, коли серце завмирає від однієї тільки думки про майбутню зустріч із першим красенем потоку! Настя настільки була захоплена Марком, що відмовлялася бачити очевидне. Алла називала це синдромом серіального кохання: коли закохуєшся у вигаданого персонажа, зовсім не знаючи, який він насправді.

Насті просто зараз була потрібна підтримка Алли, вона швидко набрала повідомлення на телефоні, очікуючи, що «швидка допомога» не забариться.

Болю цій ситуації додавало й те, що Настя неодноразово уявляла собі, якою мала б бути ця подорож. Складала план на кожну з країн і виокремлювала місця, де варто було б побувати. Вона спала б на його плечі, він лоскотав би їй ніс пасмом волосся, вона сміялася б… А натомість боялася зануритися в глибокий сон, щоб ненароком того плеча не торкнутися. Не дивно, що, коли плани рухнули, їхати їй взагалі не хотілося.

Зважаючи на все, дорога до кордону видавалася Насті довгою. Погіршував ситуацію ще й регіт Марка, той дивився якийсь дурнуватий серіал. Це вона зараз називає його дурнуватим, а ще два місяці тому вони дивилися його разом, бо там грає її улюблений актор. А тепер ні Марка, ні серіалу, ні актора. Як він міг це в неї забрати? Чомусь мати хоч щось спільне з ним їй було надзвичайно боляче. Насті залишалося хіба писати фанфіки й самій вигадувати сюжет, бо коли Алла намагалася їй розповісти хоч якісь деталі, вона затуляла вуха руками.

Дівчина вкотре додала гучності в навушниках, телефон попередив, що це може бути небезпечно. Та що він знає про небезпеку — її терпіння вже й без того на межі.

Настя й сама не помітила, коли заснула. І навіть пружини в кріслі не заважали, бо студентське життя навчило пристосовуватися до різних ситуацій.

Шкода, що до лікування розбитих сердець дівчина не була готова, бо хто думає про таке, коли здається, що радість кохання триватиме вічно. Хоча якщо замислитися, то через подібне пройшли всі. Вона добре пам’ятала, як заливала сльозами кімнату сусідка в гуртожитку, але була впевнена, що з нею такого не станеться, тож нащо їй знати, скільки морозива потрібно з’їсти, щоб вилікувати розбите серце, і які фільми підходять для цього найкраще. Як добре, що в неї була Алла, яка знала все про розбиті серця.

Її розбудила гучна лайка. Дівчина ліниво розплющила очі й побачила, як Марк тре рукою лоба й щось показує, дивлячись на неї. Зрозуміти, у чому річ, одразу не вдалося. Він точно щось говорив, але вона не чула. Примружилася, намагаючись зрозуміти його жести і рухи губ. Чи він знущається, чи… Ой, вона й досі в навушниках!

— Слідкуй за своїми речами! Чи ти надумала мене вбити?

Дівчина ледь стримала бажання повернути навушники назад. Марк жбурнув рюкзак їй до рук. Тепер усе зрозуміло. Автобус повернув, і рюкзак вислизнув з верхньої полиці, звалившись Маркові просто на голову.

Так тобі й треба.

У голові лунав голос Алли, вона б точно так сказала, ще й розсміялася б.

— Може, це вищі сили натякають, що тобі тут не місце.

Марк скривився, але не встиг нічого відповісти, бо в салоні автобуса рознісся голос Лізи:

— Приготуйте, будь ласка, паспорти.

Настя притиснула рюкзак до себе і знову повернулася до вікна, тепер уже не приховуючи посмішки. Якщо до цього вона не вірила в те, що карма настигне кожного, то тепер починала в цьому переконуватися.

ВОНА

Чи знаєте ви щось про везіння? Настя не знала нічого. Останній раз їй пощастило, коли вона на шкільний екзамен вивчила один-єдиний білет і саме той їй попався. Після того пані Удача більше не приходила, й усього, що дівчина мала у своєму житті, вона досягла самотужки. Щоправда, її досягнення можна було легко порахувати на пальцях. Та і навряд до такого належать перше місце в поїданні пельменів на швидкість і кілька дипломів із творчих вечорів, які навіть на співбесіді нікого не зацікавлять. Що, як вона зовсім нічого не варта? І єдиний якір, завдяки якому вона вірила, що це не так, виявився лише муляжем. Дурним муляжем у червоній куртці.

Дівчина топталася біля автобуса, відтягуючи час. По-перше, їй хотілося наповнити легені свіжим повітрям, бо, здається, вона вся пропахла ароматом Маркових парфумів. А по-друге, сидіти з ним поруч було ще тим випробуванням і вона уявлення не мала, чого їй кортить більше: послати його до дідька чи врізати по його задоволеному обличчю, бо після його натяків про вільні стосунки на цей тиждень кулак свербів аж занадто сильно.

Хіба можна бути таким козлом?

«Він практикувався в цьому роками», — прозвучало в її голові голосом Алли.

Це не допомагало. Може, Настя має десь ушитий магніт, що притягує придурків? Ні, серйозно, вона ніби навмисно приваблювала тих, хто не заслуговує на її кохання. Чи, може, проблема була в тому, що ніхто не пояснив їй, що кохання це зовсім не про смикання бантиків чи вульгарні компліменти? Може, усі її ідеали були побудовані на романтизації стосунків, які взагалі приречені на провал? У житті все не так, як у книжках або серіалах, і неправильні рішення справді можуть боліти і змушують думати, що вона сама для себе проблема. А це ранить ще сильніше.

Решта пасажирів обговорювали, що їм неймовірно пощастило пройти кордон так швидко. І якщо річ насправді була у везінні, то точно не в її, інакше б Марка тут і близько не було.

Алла

Він дійсно не відмовився від поїздки?

Ряд здивованих смайлів натякав, що Алла збентежена не менше. Настя скинула їй смайлик у відповідь і одразу отримала:

Алла

Сподіваюся, його вкусить олень.

Цікаво, чи олені взагалі кусаються? Треба заґуґлити. Настя, звісно, не впевнена, що їй доведеться зіштовхнутися з оленем сам на сам, але одного вона вже зустріла, тож не можна відкидати й інші варіанти.

Дівчина вертіла в руках стаканчик із гарячим чаєм і дорікала собі за те, що не подумала взяти хоча б протеїновий батончик, але черга в цьому придорожньому кафетерії була занадто довга, щоб спробувати ще раз щось купити. Окріп обпікав губи, але це навіть здавалося романтичним. Чай, зупинка на трасі, холодний вітер лоскоче волосся… А потім вона помітила червону куртку, що майоріла вдалині біля туалету.

Ненавиджу червоний.

Якщо брати до уваги, що її настрій залежить від Марка, так само як частота коливань від індуктивності, то яка ймовірність того, що до кінця поїздки ці коливання згаснуть і вона нарешті перестане хоч щось відчувати? Не треба бути фізиком, щоб вирахувати можливі наслідки. Та, як говорить Алла, ми самі творці свого настрою. Можливо, не прям так, але якщо Настя зараз дасть волю емоціям і дозволить Марку зіпсувати цю поїздку, то якого біса вона взагалі лишилася в цьому автобусі.

За кілька хвилин Настя закинула рюкзак на верхню полицю, зайняла своє місце біля вікна і знову перевірила телефон.

Алла

Шкода, з автобуса не виганяють за те, що він олень.

Настя

Шкода.

А було б непогано. У неї точно має бути підходяще фото Марка для цього випадку. Дівчина уявила наліпку з обличчям Марка на дверях автобуса «Оленям вхід заборонено» і усміхнулася. Після сховала телефон до кишені і, натягнувши пов’язку на очі, вирішила ще подрімати годинку. Вона намагалася уявити, якою була б поїздка, якби Марк запізнився на автобус чи ідея з наліпкою та оленем стала реальністю.

Цього разу в навушниках співала Голзі, і не дивно, що пісня знову про колишнього. Свій плейліст у подорож Настя не обирала. Добірки на спотіфаї зробили все за неї. І кожна наступна пісня ще більше краяла їй серце, але ця жіноча солідарність була їй вкрай необхідна.

Гул в автобусі став гучнішим, навіть не розплющуючи очей, можна було зрозуміти, що вони зараз вирушають. Настя чула, як Ліза просить усіх зайняти свої місця. Потім відчула, як поруч умостився Марк і, здається, він навіть став ширше. Її немов притиснуло до вікна. Настя уявила, як він широко розправив свої плечі, щоб зайняти більше місця, і від цієї думки не стрималася і штрикнула його ліктем. Ніби ненавмисно. Він промовчав, але місця стало трішки більше. Невеличка, але перемога. Настя чула, як Ліза рахувала всіх, і десь на цифрі вісім занурилася в сон.

ВІН

Це трапляється завжди. Серйозно, друзі навіть насміхаються з нього і кличуть Запізнюхою. Він міг би ображатися, але яка від цього користь. Тому пообіцяв собі, що більше не буде запізнюватися. Але ще жодного разу йому це не вдалося. Він намагався, але навіть зараз, коли вийшов подихати повітрям на хвилинку, ледь не проґавив від’їзд автобуса.

Після морозного повітря в автобусі відчувалася задуха. Двадцять пасажирів ліниво розвалилися на кріслах, і він, обережно стягуючи з себе шарф, буквально впав на своє місце. Схоже, спричинивши купу незручностей своїй сусідці, що тієї ж миті штрикнула його ліктем. Ось вона — мова жестів, яку розуміють усі.

Крісла в цьому автобусі максимально незручні. Він навіть пожалкував, що взагалі наважився на подорож автобусом, а не літаком, але потім згадав, що йому потрібен час на роздуми, якщо хочете, йому потрібне натхнення. Він пововтузився ще трішки й більш-менш зручно всівся. Засунув навушник до вуха і, заплющивши очі, насолоджувався улюбленою мелодією. Йому подобалося слухати просто музику, а слова самі знаходилися. Сьогодні він мугикав про довгу подорож і пошук сенсів.

І коли ти збиваєшся зі шляху,
Твій радар веде тебе додому.

Хлопець уявляв, як бреде вузькою вуличкою незнайомого міста, між багатоповерхівками намагається пробитися самотній промінь сонця, відбиваючись у шибках. Аж раптом стає так яскраво, і він опиняється на галявині, укритій жовтими квітами, і тягнеться довга стежка, а за нею… Він саме намагався розгледіти, куди ж вона веде, коли відчув удар по голові.

ВОНА

– Їжак-гультіпак! — гучно пролунало на весь автобус.

Пісня саме завершила грати в навушниках, і Настя підскочила від несподіванки, швидко зняла з очей маску для сну і, повернувши голову, намагалася сфокусуватися на червоній куртці. Рука Марка знову торкалася лоба, не складно було здогадатися, що саме трапилося. Карма, не інакше. Довелося докласти неабияких зусиль, щоб не посміхнутися. Але варто було хлопцеві підняти рюкзак з підлоги і повернутися обличчям, як від веселощів і слід пропав. Дівчина примружилася, щоб упевнитись, що це не гра розуму чи якісь дивні галюцинації. Але нічого не змінилося. Замість Марка біля неї сидів незнайомий юнак. Вона перелякано витріщилася на нього, не розуміючи, як це могло трапитися. Така сама куртка, те саме місце, той самий рюкзак, але… Дівчина зробила кілька глибоких вдихів і нарешті усвідомила… Від нього не пахне. Точніше пахне, але зовсім не так, як від Марка. Це приємний аромат соснових гілочок, певно, після піни для гоління. Тож ось що Насті весь цей час здавалося дивним. Вона більше не відчувала їдких парфумів Марка поруч. Хлопець щиро усміхався, простягаючи рюкзак, і дівчина не відразу зрозуміла, який дурний вигляд вона зараз має.

— Ваш?

Перше, що спало їй на думку, заперечити, але натомість кивнула головою. Добре, що мова тіла виявилася швидшою, інакше й без того дивна ситуація стала б ще на пів градуса дивнішою.

Дівчина поклала рюкзак на коліна, сором’язливо відводячи погляд. Вона не могла не помітити, що хлопець симпатичний. Відверто симпатичніший за Марка, і їй варто було б перестати його розглядати. Тож замість того, щоб милуватися чарівною усмішкою незнайомця, вона взялася шукати в салоні колишнього. Але сидіння були зависокі і, окрім пасажирів поруч, вона нікого не могла розгледіти. Ймовірно, Марк вирішив помінятися з кимось місцями. Дивно, що все ж на це наважився. Хоча не виключено, що він познайомився з якоюсь кралею і проведе цей тиждень з нею у вільних стосунках. Від цих думок стало якось образливо. Не за себе, а за ту іншу. Хоча яка їй різниця. Але Настя не облишала спроби дізнатися, куди він міг пересісти. Щонайменше вона має переконатися у своїй здогадці щодо нової дівчини, але нічого не змогла розгледіти. Настя знову дивилася на хлопця, імені якого не знала. Він не звертав на неї уваги або вдав, що не звертає, адже вона постійно метушилася, смикалася і… Врешті-решт їй потрібно було хоча б вибачитися. Але це ж ніби не її провина, що водій занадто різко повернув. Знову.

— Пробачте, треба було запхати його подалі.

Настя притиснула рюкзак до грудей, так буде безпечніше для всіх.

— Нічого, таке трапляється.

У хлопця ледь помітний акцент, і вона спіймала себе на думці, що його голос звучить приємно й навіть заспокійливо. Якби тут була Алла, вона уже давно склала б черговий список.

Колонка з мінусами пустувала. Настя не змогла вигадати нічого, що зробило б нове сусідство поганим. Хіба ймовірність того, що він якийсь збоченець чи серійний маніяк… На диво, нічого іншого на думку не спадало. Тож, може, не все так погано? Власне, яка різниця, кому Марк віддав своє місце, — гірше від того не стало.

Хлопець знову усміхнувся й потер лоба долонею. Настю кольнуло відчуття провини. Вона хотіла б щось зробити чи сказати, але вибачення вже були, а що ще додати, вона не знала.

— Ви ж не будете через це тримати його всю дорогу на колінах?

Настя не одразу зрозуміла, про що він. А коли зрозуміла, то заперечити не могла, адже саме так і збиралась робити.

— Та власне… Це ж навіть зручно і…

Доки Настя намагалася підібрати слова, її рюкзак уже лежав на сусідній полиці з бортиками. Він просто вихопив наплічник з її рук, а вона не намагалася його зупинити. Ухвалювати швидкі рішення не було її сильною рисою, тож вона навіть була вдячна, що він зняв цей тягар з її плечей.

— Тепер точно не впаде.

Виглядало і справді надійно. Не складно здогадатися, що хлопець подорожує значно частіше за неї. Або просто кмітливий.

— Або якщо і звалиться, то точно не на вашу голову, — Настя засміялася на тон гучніше, аніж збиралася.

Але або хлопець мав таке саме дурнувате почуття гумору, як і вона, або ж просто намагався бути ввічливим. Він засміявся у відповідь.

— Можна й так, — він простягнув руку. — Люк.

Настя зніяковіло усміхнулася.

— Ана… — договорити вона не встигла, автобус наїхав на вибоїну і її кинуло просто на хлопця.

Настя завмерла, очікуючи, що зараз знову впаде рюкзак. А коли нічого не відбулося, обережно підняла голову й зустрілася поглядом з Люком.

— Я ж говорив, так надійно.

Хороша новина. Рюкзак і досі лежав на полиці. Погана — як для першого знайомства вони були занадто близько. Дівчина відчувала, як приємний запах соснових гілочок перемішався з чимось терпким, але напрочуд приємним. Вона не квапилася відсунутися навіть тоді, коли загроза минула, але уявлення не мала, як вийти з цієї ситуації гідно. Настя відчувала його руку на своєму плечі, а разом із нею і дивний спокій, ніби поки вона тут, у його обіймах, усе буде добре. Телефон запищав саме вчасно. На екрані одне за одним почали з’являтися повідомлення. Але це тривало недовго, телефон майже одразу потух. Варто було поберегти заряд, а не слухати музику всю дорогу. Найближча розетка була зайнята, а павербанка вона з собою не мала.

— Тож, Ана? — перепитав Люк.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

ПОДЯКИ

Ця історія могла б ніколи не побачити світ, якби не Збройні сили України. Дякую за можливість писати та мріяти. Без вас усе не мало б значення.

Дякую видавництву «Фабула», що помітили й повірили в цю історію. Ви чарівники, про яких я не могла навіть мріяти.

Мої перші читачки: Яна, Наталя, Оксана та Євгенія. Хіба я могла уявити, що, попросивши вас прочитати рукопис, отримаю стільки підтримки. Дякую за критику, підказки і «чарівні пенделі». Останні надходили завжди вчасно.

Моя безмежна вдячність Анні, яка підтримала та надихнула мене на самому початку. Іноді випадково сказана фраза може змінити все. Можливо, ти не пам’ятаєш, але це була твоя фраза. І не одна.

Моєму чоловікові. Ти вірив, що ця історія стане книжкою, навіть більше, ніж я. Дякую, що розділяв зі мною всі сумніви і пройшов увесь шлях Ани та Люка. Твоя підтримка безцінна.

Дякую, читачі, що зберігаєте у своєму серці віру в диво.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.