На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Розділ 1
Фестиваль вогнів

Лук Седріка був натягнутим, а сам хлопець зосередженим. Стріла між вказівним та великим пальцем — хлопець чекав слушного моменту. Або пан, або пропав!

— У тебе нічого не вийде! — Елліот насмішкувато посміхнувся, невимушено спершись на дерево біля халабуди з дощок, на якій виднівся напис: «На велике полювання на дракона».

Седрік показово проігнорував коментар друга, не зводячи погляду з повітряного змія.

Ну, радше із зачарованої жерстянки, тому що замість справжнього монстра мішенями слугували три маленькі іржаві монстрики, які вистрибували довкола, вигукували лайку і випускали маленькі димові хмаринки.

Седрік уже пустив дві стріли, остання просто мусила влучити.

«Зараз ! Тільки-но він…»

— Для людини з міста зовсім не ганебно разок промазати, — урвав його думки Елліот, — або двічі. Я маю на увазі, це нормально, багато не очіку…

«Зараз !!!»

Стріла зірвалася з тятиви прямісінько в магічну ціль, але бляшанка підстрибнула, спритно ухилилася від атаки і злісно заскрипіла. Мимо.

Седрік розчаровано простягнув другу лук. Елліот театрально звів руки догори:

— Ай-яй-яй, і жодного тобі попадання! Я покажу, як це робиться.

Він схопив лук та стріли. Однак за мить до того, як друг заклав стрілу, Седрік почув бурмотіння.

— Що ти щойно сказав? — запитав недовірливо.

— Я? Е-е, нічого. А тепер дивись і захоплюйся тим, як я, Елліот Ґолден із Містл-Енду, оцих трьох жахливих драконів одним-єдиним пострілом…

Він не встиг закінчити, як на нього спікірував сокіл, вирівняв свій політ, широко розпростерши крила, вихопив стрілу з тятиви і злетів з нею на дерево.

— Емілі!!! Ти з глузду з’їхала? — обурено закричав Елліот.

Тихе плюх! — і замість сокола на гілці вже сиділа кучерява білявка. Вона розгнівано розмахувала стрілою:

— Ха! Який хороший друг! Ти ж зачарував стрілу! Як тобі не соромно, братику! І він ще хоче стати відьмаком?

— Що, правда? — Седрік приголомшено глянув на Елліота, але одразу ж усміхнувся, побачивши збентежене другове обличчя.

— При цьому ти все зробив неправильно. Готова битися об заклад — твої чари не спрацюють!

Дівчина зістрибнула з гілки, з докірливим поглядом вирвала з братових рук лук, натягнула тятиву і пустила стрілу, навіть не дивлячись у той бік. Стріла полетіла по дузі, обігнула жерстяні банки, що глумилися, і зникла десь за халабудою.

— Бачиш. Ніби це так легко…

— Ай! Гей, що це означає? — з намету долинув гучний бас. — Який ідіот стріляє в мене зачарованими стрілами?!

Емілі заціпеніла і, широко розплющивши очі, впустила лук, наче той став раптом нестерпно гарячим.

Седрік голосно розреготався, схопив Емілі й Елліота, потягнув їх із собою, і троє друзів, хихочучи та пирскаючи зо сміху, зникли з поля зору розлюченого троля з тиру. Діти забігли за ріг, прошмигнули під руками здивованої продавчині мітел і розчинилися у загальній метушні.

Là Fhèill Brìghde, або Фестиваль вогнів, як називали його тут на півночі Великої Британії, був у розпалі. Молодь та старше покоління, відьми, люди, ельфи, гноми та інші найрізноманітніші магічні істоти з Містл-Енду та прилеглих гірських плато вже з самого ранку були на ногах. Вулиці міста та вся ринкова площа разом із вбудованою у землю відьомською пентаграмою аж кишіли ятками, в яких пропонувалися не тільки стародавні садові інструменти, що радісно виспівували, рідкісне насіння трав чи цибулини квітів, що напрочуд швидко проростали, а й шипляче чарівне зілля, цукрові диво-пастилки та зачарована кухонна техніка.

При цьому більшість речей видавалася на перший погляд цілком нормальною.

«Але не була такою», — подумав Седрік і засміявся.

Як і гірлянди, натягнуті між маленькими дерев’яними ятками. Навіть хлопець не одразу зауважив, що світло давали не лампочки, а маленькі сміхотливі ельфи, які, наче горобці, сиділи на мотузці для білизни. Всі їхні тіла світилися, а коли ельфи схвильовано тріпотіли крилами, на землю спадав золотий пилок.

Мерехтливі ельфи. Седрік певною мірою пишався тим, що знав, як ті називаються.

Хоча Містл-Енд та його магічні жителі більше не були для хлопця якоюсь чудасією, проте Седрік і досі часом не йняв віри, що він тут. Що він частина цього всього.

Він обережно скосив очі на обох своїх супутників. Вони зайшли за ним сьогодні вранці. Одразу після того, як бруківкою вузьких вулиць проторохтіли старий театральний фургон і підвода з артистами знаменитого чарівного «Циркового раю», що, прогримівши своїм голосним передзвоном та скрипучою шарманкою, сповістили про наближення мандрівного народу. Намети були розбиті ще кілька днів тому, ятки — збудовані. Тож щойно прибули фокусники, фестиваль нарешті розпочався.

Атмосфера була веселою, усі сміялися, пищали, хихотіли або схвильовано махали крилами. На столах із їжею та напоями було все, чого душа забажає, а сам Седрік неодноразово викликав сміх, коли сміливо пробував «обвислий сир у формі бичачого ока» або «запеченого до хрусткої скоринки дрижуна».

— Бе-е, на смак таке ж, як і на вигляд, — пробелькотів Седрік із повним ротом, зібравши всю волю в кулак, щоб одразу ж не виплюнути незвичну їжу.

І все ж хлопець був надзвичайно щасливий. На цій ринковій площі можна було побачити і відкрити для себе більше, ніж він міг уявити собі ще кілька тижнів тому.

У всьому місті все було зовсім не тим, чим здавалося на перший погляд. Про це потурбувалася магія грифона, яка захищала відьомський притулок від непосвячених. Седрік і себе донедавна вважав звичайнісіньким хлопчаком. Аж до випробування грифона, яке відбулося майже одразу після їхнього прибуття до міста. Таким чином хлопець дізнався, що він друїд. Дитя Землі — так його називали місцеві. Однак не всі мешканці міста були раді появі друїда. Седрік і сам мало-помалу починав розуміти, що означає бути дитям Землі.

Мама, яку хлопець уперше в житті зустрів на випробуванні, була деревною німфою. Вона була Вічною. І від неї Седріку дісталася у спадок здатність розмовляти не лише з тваринами, а й з рослинами. І контролювати їх.

Ні, не так, радше просити про послуги.

Переважно і тварини, і рослини виконували те, про що він просив. Імовірно, хлопець умів дещо більше, але не знав напевне. Седрік старанно тренувався, і йому й справді здавалося, що він став трохи вправнішим, однак не було нікого, кому він міг би адресувати свої «чому?» та «як?».

Інший і єдиний друїд, який, імовірно, міг щось знати і поділитися своїм досвідом чи відкриттями, безслідно зник. Корвус Кратчер, якого всі завжди називали просто Кратч, був хлопцем Седрікового віку, друїдом. Корвусів батько був демоном-вороном, а мати — терновою відьмою.

«Мій темний близнюк», — подумав Седрік і здригнувся. Однак вони товаришували з Кратчем. Аж до драматичної битви на міських мурах, яка мало не коштувала Седріку життя. Тоді Корвус не тільки майже вбив його, а й повернув до життя. Зцілив. За допомогою землі.

Спогади про Кратча, якого Седрік, попри все, досі вважав своїм другом, гнітили. Хлопець відчував, що підвів темного друїда. Він сумував за Кратчем.

І не лише з цієї причини йому подобалося разом з Емілі та Елліотом з самісінького ранку зацікавлено придивлятися до магічного дійства на Святі весни. Для нього було ще стільки нового та незвіданого, хлопець користувався будь-якою нагодою, щоб допитливо поглинати інформацію навколо.

Але й він сам досі викликав неабиякий ажіотаж. З навколишніх плато, гір та лісів, долин річок та мертвих верхових боліт у місто прийшли тролі, водяники, лісові духи й інші чарівні істоти.

Вони весь день снували біля Седріка туди-сюди, киваючи здалеку чи просто вітаючись. У цьому читалася якась надія. Новина про те, що друїди в його та Кратчевій особі через стільки років знову з’явилися в Містл-Енді, наче лісова пожежа поширилася нагір’ями, і тому мешканці чарівного світу зблизька та здалеку прийшли поглянути на хлопця.

Седрік почувався некомфортно в своєму тілі, йому не подобалася така надмірна увага.

«Сподіваюся, вони не розча… A-A-A-AЙ !»

Хлопчик, приблизно вдвічі нижчий за Седріка, з шаленими локонами та яскраво-червоними щоками, вивалився на дорогу, наче мішок картоплі.

Вигулькнув наче нізвідки, прямісінько на тверду бруківку. Бумц!

— Ай! З тобою все гаразд? Ти не забився?

Седрік злякано схилився над хлопцем, але одразу ж відсахнувся, коли той зненацька випростався і зухвало посміхнувся, світячи діркою замість зуба. Седрік полегшено зітхнув.

Банда маленьких троленят, очевидно, поставила собі за мету розважати його щосили. А тим паче коли вони зрозуміли, що Седрік ще ніколи в житті не бачив, наскільки витривалими і нечутливими до болю були маленькі гірські духи.

Тож за кожної нагоди з голосними криками троленята кидалися з дерев або дахів будинків униз, зі сміхом ударялися об бруківку вузьких вуличок і, випромінюючи радість, знову піднімалися на ноги і так, що аж гул ішов, гордо били себе по вухах старими дошками, гілками та глечиками. Божевільна гра тривала доти, доки Елліот нарешті не витримав:

— Якщо негайно не припините, я вас на кроликів перетворю! Або на мишей! Або і на тих, і на інших! — насварився роздратований відьмак і гнівно пригрозив кулаком в бік неабияк вражених троленят.

Після цього бешкетники трохи заспокоїлися, і це, власне, навіть трохи засмутило Седріка. Попри те що хлопець завжди жахливо лякався, коли чергове маленьке чудовисько вкотре зі свистом вилітало на вулицю, Седріку рідко вдавалося стримати усмішку, коли малюки із замурзаними обличчями щасливо дивилися на нього захопленими очима.

Седрік та друзі дозволили веселій юрбі повести їх за собою і опинилися нарешті перед маленьким театральним фургоном, що стояв у тіні прадавнього дуба за кам’яним колодязем зі статуєю могутнього грифона.

Попри те що поки на сцені з червоною оксамитовою завісою нікого не було, глядачі терпляче чекали наступного номеру магічних фокусників.

— Ой, все. Та ми ж більшість номерів пропустили! — Елліот підняв з підлоги наполовину розмоклий аркуш програми і переглянув анонсовані номери «Циркового раю». — Болгарські квіткові ельфи — пропустили! Китайські танцівники з шаблями — вже виступили! Тролі-трійнята — їх номер теж відбувся! Усе вже було!

Хлопець скорчив гримасу, зім’яв листок і копнув його, наче футбольний м’яч.

— А щось узагалі ще буде? — запитала Емілі.

— Та ще якась африканська первосвященниця і кранног насамкінець. На нього принаймні ще встигли. Це точно буде щось цікаве.

— Кра… що? — перепитав Седрік, але перш ніж хтось із друзів йому відповів, залунали оплески, і на просту дерев’яну сцену вийшла дівчина. Із чорним, заплетеним у коси волоссям, у темно-червоній шкіряній куртці, джинсах та в мотоциклетних черевиках, обшитих перлинами. Її зовнішній вигляд колосально відрізнявся від того, якою, на Седрікову думку, мала бути африканська первосвященниця.

«І вона приблизно мого віку».

Гаразд, маленький позолочений півнячий череп, який вона носила на шиї, мав дещо магічний вигляд. Але все інше?

Дівчина стала посередині сцени, схрестила руки на грудях і заплющила очі.

Седрік бачив і чув, як вона щось тихо бурмотіла, потім почала випльовувати слова, наче ті були отрутою.

Хлопець не розумів, що казала первосвященниця: це була якась чужа мова, навіть слова в ній були мало схожими на слова, принаймні на ті, які Седрік знав. Це було щось середнє між стогоном, пихтінням та гарчанням. А потім тілом дівчини наче пробігла хвиля тремтіння. Первосвященниця скорчилася, закинула голову назад і закричала. Сила та енергія, які випромінювала дівчина, були настільки потужними, що Седрік мимоволі затамував подих.

Руки первосвященниці здригалися. Дівчина перевела подих, хрипло загарчала, із силою впала навколішки і виплюнула клубок чорної в’язкої рідини.

Натовп зойкнув, але крики огиди та жаху швидко перетворилися на захоплення, коли з калюжі піднявся чоловік. Його шкіра була наче деревне вугілля, з тріщинами, під якими кипіла рідка лава. Їдкі клуби диму стелилися сценою, все тіло створіння, здавалося, мерехтіло. Істота була наполовину змією, наполовину людиною. Вона безперервно і з божевільною швидкістю змінювала свою форму — від людини до тварини. Чоловік опустився на руки й коліна, заревів. Він упав у чоловічій подобі на землю і, перекочуючись туди-сюди, шипів та висолоплював язика так само, як і велика чорна змія, чий образ постійно заміщав людський.

— Хіба за ним не цікаво спостерігати? Хіба він не жахливо-зловіщий?

Чоловік, який, пританцьовуючи, щойно вийшов із тіні червоної завіси, був одягнений у поношений комбінований костюм: і рукави, і штанини — все з різних тканин та різного кольору. З розпростертими руками і випнутими від гордості грудьми, він обійшов первосвященницю й демона, якого вона викликала.

— Подивіться на нього, Дамбалла, величний змій, верховний демон і володар темних джунглів, викликаний і приручений нашою чудовою Аїссою!

Голову чоловіка прикрашала бляшана корона, зроблена власноруч та вигадливо прикрашена. Блакитні очі, що зблискували з-під густих світлих кучерів, світилися лукавством. З удаваною пихою дивак вказав на дівчину, яка тепер, здавалося, вела своєрідний ментальний поєдинок із демоном.

— Дивовижна Аїсса! Свята Аїсса! Аїсса, таємнича первосвященниця з королівства Дагомей на західному узбережжі Африки! Ніхто не вміє так перемагати демонів, як молода заклинателька вуду!

Юрба захоплено загула. Дівчина кинула запитальний погляд на чоловіка в кольоровому костюмі, той коротко кивнув. Первосвященниця із глибоким, дивно булькаючим криком звела руки догори. Чоловік, ні, демон закрутився в повітрі, скрутився у вузол, знову випростався — і ось на сцену впав уже велетенський удав. Весь чорний, із яскраво-зеленими очима рептилії та надто великими іклами, які шиплячий змій звернув до публіки. Налякані люди, відьми та ельфи відступили на кілька кроків, і лише один гном, похмуро посміхнувшись, спокійно залишився на місці, випнувши підборіддя до удава, ніби промовляючи: «Іди сюди, я тебе не боюся !»

Змій витягнувся, м’яко похитуючись вперед-назад. Він шипів, язик його звивався. Чоловік ні на секунду не випускав сміливця з поля зору.

— Що він виробляє? Він що, здурів? — почув Седрік Елліотове бурмотіння і тільки зібрався щось відповісти, як змій різко кинувся вперед, до гнома, широко роззявивши пащу. Але він не встиг дістати свою здобич — дівчина на сцені голосно клацнула язиком, стиснула руку в кулак і, наче невидимим повідком, відтягнула удава назад. Змій смикався та викручувався, стримуваний магічними силами. І тоді — ще один швидкий порух стиснутим кулаком, і рептилія шумно впала назад на сцену, обвисла, перекотилася зі сторони в сторону і знову перетворилася на калюжу булькаючої чорноти, яка шипіла, пузирила і, зрештою, зникла у щілинах дерев’яної підлоги.

Аїсса, жриця вуду, вклонилася, і публіка зааплодувала. Елліот заплескав і захоплено вигукнув:

— Крутезно! Просто неймовірно, еге ж? Сильно!

І оком не змигнувши, дівчина зістрибнула зі сцени та зникла у юрбі.

Емілі закотила очі:

— Братику, ти так любиш перебільшувати…

— Чому ж? Таке навіть у Містл-Енді не часто побачиш, — все ще захоплений Елліот добряче поплескав Седріка по плечу. — Ти так не вважаєш, Седріку? Було ж просто супер, еге ж? Вау, ну вона й крута! А демон — такий моторошний!

— А я думала, що родзинкою шоу мав бути кранног, — лукаво заперечила сестра. — Вони нібито мають повну клітку деймоні.

— Повну клітку чого? — перепитав Седрік.

— Вогняних демонів! Їм ніби дозволили наприкінці запалити «зимове вогнище», — вона вказала пальцем на велике нерозпалене багаття трохи далі від сцени. — Останнє жертвопринесення зимі, після якого холодний сезон безповоротно закінчиться.

Знову пролунали оплески. На сцену вийшов артист у яскравому костюмі та низько вклонився, тимчасом як стрункий сценічний працівник під охкання та ахкання викотив на сцену важкий предмет, накритий тканиною.

— Дорога публіко, вельмишановний магічний народе Містл-Енду, ласкаво прошу до найзахопливішого підвечір’я у вашому нудному житті. Я Базіль, король лицедіїв, носій темного гумору та вартовий блискучого жарту! Я той, хто приносить задоволення та суперечки, друг і першим, і другим. Ми зараз продовжимо, тут і зараз у «Цирковому раї», у цирку протиріч! Однак спершу… подарунок! — Артист випростався, вирівняв корону і кинув у натовп жменю яскраво-червоних квітів. — Для шановної публіки та моїх улюблених підданих! — Король лицедіїв легенько пританцьовував на сцені і розкидував квіти, наче повітряні поцілунки. — Підходьте ближче, шоу триває, підходьте ближче!

Глядачі штовхалися і тиснулися, виникла невелика метушня, коли перші ряди почали скаржитися на штовханину тих жителів міста, що стояли далі.

— Дивуйтеся і насолодіться наступною та останньою родзинкою на театральних підмостках лицедіїв — небезпечні, палахкотливі, сяйливі, жахливі… деймоні!

Базіль майже вигукнув останнє слово, покружляв довкола і швидким жестом стягнув тканину з того, що виявилося іржавою кліткою.

— Так і знав! — захоплено видихнув Елліот.

Юрба похитувалася, атмосфера коливалася між страхом і захватом.

— Ого, їх тут багато! Деймоні — це огидні, погані чудовиська. Напівгобліни-напівдемони. Я чула, що вони все одразу підпалюють, якщо не бути обережним, — недовірливо промовила Емілі.

Седрік спробував спіймати поглядом кружляючих деймоні. У своїх золотих капелюхах та блискучих червоних оксамитових жилетах вони здавалися постатями з давнього чеського лялькового театру. От тільки рухалися з божевільною швидкістю і після кожного обертання за ними тягнулося мерехтливе полум’я. Вони висварювалися, стогнали і сіпали залізні ґрати. Їхні маленькі зморшкуваті обличчя палали гнівом.

— Що з тобою? Це ж вогняні чортенята! Чого ж іще від них чекати! — пирхнув Елліот, одночасно потішений і захоплений.

Лицедії втиснули майже десяток маленьких деймоні у тісну клітку, в якій ті викрикували прокльони, кидаючись із боку в бік так, що аж іскри летіли.

— Ми не шкодували зусиль, ми обпалювали пальці, щоб доставити їх із крижаного вогнедишного острова на півночі сюди, до цього чудового міста — до прекрасних жителів Містл-Енду!

Люди ставали дедалі нетерплячішими:

— Не розпатякуй багато, покажи нам нарешті щось вражаюче!

Чоловік на сцені зухвало посміхнувся:

— Шановні глядачі, привітайте разом зі мною єдиного гідного противника вогню, вологого, темного, моторошного, булькаючого та хлюпаючого краннога!

Седрік здивовано видихнув. Чоловік, який вийшов на сцену, був зовсім іншим, ніж всі істоти, що досі зустрічалися у Містл-Енді. У цілому він мав людську фігуру, однак був набагато вищим за звичайну людину. Міцної статури, із темним волоссям до плечей і величезними синіми вибалушеними очима, що постійно глипали туди-сюди. У Седріка з’явилося неприємне відчуття — так рибалка швидко оглядає кожного перехожого на ринку.

Чоловікове підборіддя прикрашала густа борода, з-під якої виднілися жовтуваті зябра. Він був одягнений у вбрання, зшите з багатьох шарів тканин і смужок, що переливалися сріблом. І… чоловік розтікався! Вода просто виливалася з нього — з волосся, з рукавів. Коли він рухався, чулося клекотіння й булькання, на сцену виплескувалися цілі потоки води, одразу утворюючи калюжі.

— Це що… водолій, так?

— Дурниці! Седріку, водолії існують тільки в казках, — весело заперечив Елліот. — Це кранног.

— Тут якось дивно пахне, вам не здається? — сухо запитала Емілі.

— Так, стухлою рибою, — скривившись, додав Елліот.

Рухався кранног незграбно, як тритон на суші, і зупинився просто на краю сцени. Його погляд нервово блукав ринковою площею, потім кранног підняв руки вгору, витягнув долоні і розсіяв на присутніх водяний туман, після чого мерехтливе світло демонів-гоблінів розсипалося на крихітні краплі води. Між розчепіреними пальцями краннога виблискували перетинки.

Юрба захоплено галасувала.

— А тепер, мої славні глядачі, мої пані та панове, ви станете свідками магії стихій, коли прадавні сили вічного вогню… — артист вказав на вогняних чортенят, а потім на краннога, — зійдуться на цій сцені в двобої із незбагненними силами води!

Тепер кранног мовчки повернувся до клітки з деймоні і підняв руки перед обличчям. Вода все ще лилася з рукавів. Він промовив:

— Одного разу Тор разом із громом та блискавками подарував нам вогонь. Вогонь був диким, руйнівним і всепоглинальним. І все ж ми його приручили… за допомогою води! А цього… — голос краннога стишився до шепоту, — вогонь воді не пробачив.

На останніх словах він відсунув засувку клітки вбік і рвучко розчинив двері.

Деймоні одразу ж вогняним вихором кинулися на свого суперника. На долю секунди він перетворився на яскравий палахкотливий вогняний стовп. Полум’я бушувало навколо його тіла, деймоні з просто неймовірною швидкістю кружляли довкола краннога. Однак той стояв непорушно, і далі тримаючи руки перед обличчям.

— О відьомський казанок, та вони ж його підсмажать! — виступила вперед Емілі.

Чоловік, який стояв біля Елліота, повернувся до них та буркнув зі сповненим ненавистю поглядом:

— Сам винен. Хто грається з вогнем — пожинає бульбашки.

Седрік наморщив чоло.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Розділ 37
Оселя зір

Вони повернулися в покинутий планетарій над великою залою Ради, і Седрік не повірив своїм очам. Простір під куполом повністю змінився. Коробки та валізи відсунули, звільнивши місце для всіх видів екзотичних рослин та місцевих трав. У кутках стосами стояли книжки, на підлозі лежали східні килими, а оксамитові подушки запрошували відпочити. В одному із закутків розташувалося багато Елліотових мітл, а на маленькому дерев’яному розкладному столику стояв чайник із завареним чаєм, на блюдцях лежали булочки, вершковий крем і полуничний джем.

Скає опустилася на спинку одного з крісел і недовірливо подивилася на своє віддзеркалення в срібному чайнику.

Седріку забракло слів.

— Як ви…

— Елліот сам усе обставив! — захоплено вигукнула Емілі. — Він навіть переніс сюди з сараю мої цілющі трави. Хіба це не круто?

Елліот сором’язливо усміхнувся.

— Тут як оранжерея, з куполом і все таке. Думав, що квіти будуть щасливі і вам це сподобається.

Відьмак незграбно впав у купу подушок, а мерехтливі ельфи, які гарнесенько сиділи на металевих стійках і стовпах довкола, затріпотіли крильцями й схвильовано почали перешіптуватися.

— Тут чудово, — зашепотів Седрік і погладив орлицю по м’якому пір’ю. — Думаєте, нам можна тут бути? — обережно запитав він.

Елліот завзято закивав.

— Сто відсотків! Тут уже роками нікого не було. Ми тут нікому не заважатимемо!

Седрік визирнув на вулицю, на небо за куполом. Вітер гнав перед собою темні хмари, а золоті сонячні промені мандрували по навколишніх пагорбах високогір’я.

Емілі енергійно закивала.

— Нам потрібна назва. Кожна схованка має назву.

Елліот гордо розвів руки:

— Ласкаво прошу до «Оселі зір»!

— Оселя зір? — критично запитала Емілі.

— Мені подобається! — захоплено вигукнув Седрік.

— Гарно, правда? — Елліот щасливо кивнув. — Я подумав, тому що, ну, це все-таки планетарій. Тому зірки і таке.

— Тоді ми… вартові зір! — додала Емілі і доброзичливо легенько стукнула брата кулаком у плече.

— Ай!

Седрік засміявся.

— Я з вами!

Юний друїд зацікавлено вказав на пристрій під центром скляного купола.

— Тоді хтось може мені пояснити, що це тут таке?

— А! Це… — відповіла Емілі. — Це стеларіум, небесний проєктор. Але він уже давно зламаний.

— Я так не думаю, — заперечив Седрік. — Коли ми минулого разу тут були, тоді ця штука сама рухалася.

— Серйозно? — захвилювалася Емілі.

Машина з її важелями, перемикачами й шестернями знову зблиснула на сонячному світлі, перш ніж небо потемніло і краплі дощу почали тихо барабанити по склі купола.

— А що це таке — стеларіум? Що він робить?

— Стеларіум показує тобі небо в будь-який момент. Ти можеш рухатися вперед та назад, можеш перемотувати туди-сюди, наче фільм. Тоді можеш, наприклад, подивитися, якою буде погода післязавтра. Або за тиждень. Чи через рік, — радісно пояснила Емілі.

— Хіба що погодні відьми щось знову накрутять із хмарами. Тоді нічого вже не співпаде, — недбало кинув Елліот.

Емілі підійшла до машини.

— Мені цікаво, чи… — дівчина обережно натиснула важкий латунний вимикач і завмерла.

Однак нічого не сталося.

— Шкода, — промовила розчаровано. — Я думала, можливо, нам усе-таки вдасться її запустити.

Гучне клацання урвало дівчину-перевертня. Потім почулися цокання і брязкіт, зашуміли шестерні, і купол над ними змінився. Ні, не так — змінювався світ поза куполом.

Емілі зупинилася.

Дощ, який щойно постукував у скляні шиби, припинився, ні, він просто застиг. Седрік побачив птаха, жайворонка, який прямісінько над дахом кинув махати крилами. Заціпенів у повітрі просто посеред неба.

Хмари, які щойно гнав вітер, зупинилися на завмерлій картинці. Тихо й нерухомо, наче на фотографії.

Елліот усміхнувся і показав Емілі піднятий догори великий палець. Дівчина схопила один із менших регулювальних гвинтів і почала його крутити.

І світ знову прийшов у рух.

Вітер далі погнав хмари по небу, дощ заторохтів у вікна, але недовго, бо, щойно Емілі крутнула знову, хмари ринули все швидше й швидше, помчали, згустилися, стали темними, чорними й дощ перетворився на грозу. Блискавиця пробігла по небу, розчинилася, знову стемніло, сонце зайшло, і з’явився місяць. Емілі покрутила далі, і не тільки погода, самі дні й ночі почали змінюватися, наче в танці. Сонце й місяць стрибали небом, тіні димарів гналися по дахах, все швидше й швидше, сонце, місяць, сонце, місяць, доки знову не сповільнилися й Емілі нарешті не зупинила чарівний стеларіум.

Над ними було абсолютно чисте нічне небо з безліччю зірок, дивовижно ніжним півмісяцем і блискучими дахами після дрібного дощу.

— Бачиш? Саме тому «оселя зір», — тихо прошепотів Елліот.

Емілі кивнула.

— Такий вигляд матиме зоряне небо через двадцять днів. А погода буде такою.

Над самісіньким куполом крізь ніч пролетіла сова з мишею у дзьобі.

Седрік здивувався:

— Це… справжнє? Я маю на увазі, все так і станеться?

Елліот засміявся:

— Так. Якось так. Якщо я тоді правильно зрозумів, стеларіум завжди показує найімовірніші варіанти того, який вигляд матиме день або ніч.

Елліот тепер теж покрутив коліщатко, місяць опустився, натомість прекрасний схід сонця окреслив контури навколишніх пагорбів.

— Тобто якщо якась погодна відьма не вирішить, що цього дня має дощити, то ми проживемо чудовий літній день. Від сьогодні за 21 день!

— Можна і мені? — захоплено запитав Седрік.

— Звичайно! Ось! — промовила Емілі, вказавши йому на ручку, яку треба було покрутити. Як і вся машина, ручка була оздоблена витонченими символами, схожими на руни.

І справді. Тільки-но Седрік повертав гвинт ліворуч чи праворуч, сонце сходило або знову заходило. Місяць і зорі мандрували небом, швидко пролітали ночі й дні.

— Подивимося, коли він вперше засвітиться? — захоплено вигукнув Елліот.

Седрік крутив колесо все швидше й швидше, сонце й місяць пролітали повз, світло й темрява змінювалися з мерехтінням, дні були тепер лише блискавками між темною ніччю. Седрік зрадів — і зупинився. Щось було не так. Сонце зникло. І місяць. Небо над ними, за межами чарівного купола, було чорним як смола. Ні зірок, ні хмар, хлопець нічого не бачив у темряві.

Злякавшись, він покинув крутити. Нічого не сталося. Купол над ними залишився чорним.

— Я її зламав? — запитав Седрік невпевнено.

Елліот та Емілі безмовно дивилися вгору.

— Це… — затинаючись промовив Елліот. — Я такого ніколи не бачив. А ти, Емілі? Ми її знищили?!

— Ні, — відповіла вона. — Стеларіум не зламався, подивіться — машина працює нормально. Я тільки сподіваюся, це не… — Емілі глитнула. — Відмотай назад.

— Що?

— Відмотай час назад. До тої миті, коли ще щось буде видно!

Седрік обережно покрутив гвинт в інший бік. Машина кректала, скрипіла, однак більше нічого не відбувалося. Хлопець повертав гвинт далі, і справді — раптом місяць знову з’явився, тоді поступився місцем сонцю. День і ніч знову почали свою вічну зміну.

— У-ух! — полегшено засміявся Елліот. — А я вже думав, сталося щось дивне!

Емілі мовчала, обережно відсунула Седріка і сама покрутила колесо. Спочатку знову повернула час вперед, швидко, поки небо знову не стало повністю чорним. Потім дівчина повільно повернула час назад, і вони уважніше роздивилися.

Крок за кроком, картинка за картинкою.

Спочатку все здавалося цілком нормальним. Місто мирно лежало в червонуватому сяйві вечірнього неба.

— Дивіться, сніг пішов! — радісно вигукнув Елліот.

Справді, дахи та крони дерев були білі від снігу. Небо було чистим, а над горами стояв блідий круглий місяць. Седрік хотів було грубо пожартувати про вовкулак, але збентежено завмер.

Щось пролетіло низько над гребенями засніжених гір і наблизилося до міста зі сторони гір. Воно було чорне, величезне і, здавалося, всеньке вкрите шипами й колючками. Великі, схожі на кажанячі крила широко розпростерлися, воно ревіло у сутінках.

«Це — дракон !»

У його пащі спалахнуло полум’я. Він стрілою промчав по нічному небу, опустився ще нижче і дихнув своїм вогняним подихом, долетівши до міських мурів. Все, чого сягав вогонь дракона, спалахувало полум’ям. Він швидко наближався, летів просто на них, аж поки не направив величезний стовп вогню на будівлю Ради.

Друзі мимоволі пригнулися й закричали від страху, коли полум’я охопило купол над ними, а небо, здавалося, вибухнуло.

Мерехтливі ельфи в паніці полетіли та поховалися під рослинами та стільцями. Один намагався убезпечитися, заховавшись у рукаві Емілі. Потім купол над ними став чорним як смола і більше не показував неба. Нічого.

— Назад, — прошепотів Седрік. — Покажи ще раз!

Емілі повернула циферблат в інший бік, і вони побачили все заново, тільки в зворотному порядку. Час рухався назад. Спочатку вибух, потім вогнедишне чудовисько зникло, залетівши за гору.

Емілі зупинила картинку і глибоко вдихнула:

— Ще?

Елліот і Седрік кивнули, і Емілі знову перемотала на початок нападу. Під час другого перегляду атака мала не менш жахливий вигляд, і знову поява чудовиська змусила серце Седріка швидко битися.

«Як дракон на моєму випробуванні. Тільки гірший !»

— Я ніколи не бачила такого дракона, — пробурмотіла Емілі.

— Зупини! Стоп! Хто сидить у нього на спині? — схвильовано вигукнув Седрік.

Емілі зупинила стеларіум якраз перед нищівним спалахом вогню на куполі. Справді, на спині дракона, очевидно, сиділа людина. Більше нічого не вдавалося розгледіти, окрім того, що він був одягнений у чорний хвилястий плащ і міцно чіплявся за шию звіра.

— Ти маєш рацію! — нажахано вигукнув Елліот. — Можете розгледіти, хто це?

— Ні, — здавлено мовила Емілі.

— Коли це станеться? — сухо запитав Седрік. — Скільки у нас ще часу?

Емілі глянула на руни, вигравіювані на латуні:

— Самхейн. Достатньо пізно, можливо, сутінки.

— Ніякі це не сутінки, — затамувавши подих, прошепотів Елліот. — Місто палає!

І справді, при повторному погляді червонувате небо виявилося відблиском полум’я та палаючих будинків, яке освітило ніч.

— Думаєте, стеларіум справді показує нам майбутнє?

— Думаю, так, — пробурмотіла Емілі, все ще втупившись у дракона широко розплющеними очима.

Захоплений у момент нападу, він стояв перед ними. Тварина була справді величезною. Усе його тіло було вкрите блискучими міцними шипами й роговими пластинами, кігті великі, як роги барана, а очі блищали, наче чорні діаманти.

— То дідусь усе-таки мав рацію, — в’яло пробурмотів Седрік.

— Ти про що? — запитав Елліот.

— Мені сьогодні приснився жахливий сон про Цернунноса. Він лютував, бо я у Лондоні дозволив Кратчу втекти.

— Ти що зробив? — нажахано накинувся на нього Елліот.

— Я дозволив йому піти, так! Не знаю, а що я мав зробити? Вбити його?! — Седріку раптом стало страшенно зле.

— Все гаразд, Седріку. Ні, звичайно, — м’яко сказала Емілі. — Розповідай далі.

— Дідусь хоче, щоб я навчився битися. Щоб я зупинив Кратча. І він каже, що за всім цим стоїть Морріґан.

Елліот застогнав, а Емілі вражено заплющила очі.

— Ти зараз серйозно? Морріґан?

— Так. Він так сказав. Поняття не маю, що це повинно означати.

— Ти ж знаєш Морріґан, правда? — запитала Емілі. Здавалося, дівчина намагалася зберегти самовладання. — Богиню війни, звитяги й помсти. Вона любить поля битв, що кривавіші, то краще. Яке відношення до цього тепер мають боги?

Елліот стукнув себе долонею по чолу.

— Тоді це має сенс! Ви що, не розумієте? Німфи — це Вічні, нащадки богів. Батько мами Седріка, відповідно його дідусь, — це Цернуннос, бог лісу.

Відьмак почав ходити туди-сюди кімнатою.

— Батько Кратча — теж Вічний, ворон-демон. А тепер вгадайте, яка тварина символізує Морріґан?!

— Ворон! — вражено вигукнула Емілі.

— Ага! Готовий посперечатися, що Морріґан — бабуся Кратча! — Елліот вражено зупинився. — Якщо я не помиляюся, то ми потрапили прямісінько в серце суперечки богів.

— Ти думаєш, Кратч, ворони-демони та Морріґан з одного боку борються проти Седріка, німф та бога лісу, які на іншому боці? — на обличчі Емілі відбився німий жах.

Зблідлий Елліот кивнув:

— Ото буде побоїще…

— Стоп, стій! Ану припиніть! Коли настає Самхейн?

— Остання ніч жовтня, у ніч на перше листопада.

— Добре. Тоді у нас ще кілька місяців у запасі. Ви говорили, що стеларіум може іноді помилятися, так?

— Ну так, але… — Емілі хотіла щось додати, однак Седрік одразу перебив дівчину-перевртня.

— Тоді потрібно подбати про те, щоб у нас було інше майбутнє, ніж те, яке ми побачили сьогодні. Нам потрібно не дати зруйнувати Містл-Енд.

Седрік похмуро подивився на купол і на темного вершника на спині дракона:

— Нам усім добре відомо, хто зараз сидить верхи на цьому драконі. Це точно Кратч. Темний друїд і його загони нападуть на Містл-Енд. Але у нас величезна перевага. Ми знаємо коли. І знаємо як.

— Верхи на драконі, — вражено сказав Елліот.

— Правильно, на драконі. Але ж одного разу ми вже перемогли дракона, пам’ятаєте? На випробуванні. І цього переможемо! — Седрік знову повернувся до друзів. Він не боявся — хлопець точно знав, що йому робити. — І ми будемо не самі. Так само як Кратч збирає армію, ми теж згуртуємо друзів. Ми захистимо Містл-Енд!

— Що робитимеш далі? — вражено запитала Емілі.

— Пошукаю Ліс Вогнів. Ліс, у якому у своєму дереві ув’язнена моя мати. Я запитаю у мами поради. Вона мені допоможе, як уже зробила одного разу, — серце Седріка цієї миті шалено калатало. — А тоді я піду на північ — у Калланіш.

— На острів друїдів! — зрозумів Елліот.

— Так. Можливо, там я знайду когось, хто допоможе мені правильно застосувати свої сили.

Скає, здавалося, відчула Седрікове хвилювання, тому що орлиця злетіла вгору, щоб сісти йому на плечі.

— Ми з тобою! — вигукнув Елліот, схопивши мітлу в кутку.

— Безумовно! — Емілі почала несамовито зривати листя з рослин у горщиках і запихати їх у сумку, перекинуту через плече.

— Серйозно? — серце Седріка розтало.

— Хлопче, ну звичайно! Ти справді віриш, що ми тебе одного відпустимо на північ? — Елліот вказав на дракона, що атакував. — Десь там знаходиться ця велетенська тварюка. І Кратч. І льодяні велетні. І тролі. І все що завгодно. А може, і Морріґан. Звичайно, ми з тобою. По-іншому й бути не може.

— Елліот має рацію. Ми не залишимо тебе в біді.

Емілі кинула брату сумку, той одразу ж перекинув її через плече.

— Вирушаймо. Мені треба ще дещо взяти з дому.

Седрік усміхнувся і щасливо кивнув.

Скає гордо видала свій орлиний клич, і Елліот відчинив вікно у скляному даху купола. Образ дракона, що атакує, зник, і перед ними відкрився краєвид на весняний Містл-Енд. Перед ними мирно лежало місто, перші зелені бруньки показалися на деревах, а з безлічі димарів піднімався тонкий дим. Дощ припинився, з-за темних хмар знову визирнуло золоте сонце.

Елліот видерся на вікно, підійшов до краю купола й простягнув Седрікові руку:

— Ти йдеш?

Седрік почув позаду тихе ПЛЮХ! — а тоді у небо шугонув маленький рудий сокіл, а одразу за ним орлиця.

Юний друїд піднявся на край вікна. Звідси відкривався неймовірно гарний краєвид. Під ними простягалася ринкова площа з відьомською пентаграмою, і Седрік побачив юрбу вампірят, які гралися з малими відьмаченятами. Сонце відбивалося у просочених дощем дахах, і хлопець раптом усвідомив, яким дорогим став для нього Містл-Енд за останні кілька місяців.

«Містл-Енд не повинен згоріти».

— То як? Ми летимо чи ні?

Седрік засміявся і з такою силою застрибнув на Елліотову мітлу, що той втратив рівновагу, і вони обидва полетіли з купола стовбула. Серце Седріка забилося, але Елліот тільки закричав від хвилювання, рвонув мітлу і скерував її вгору. Друзі вже мчали на шаленій швидкості через ринок, крізь зграю голубів, яка саме здіймалася і Седрік просто не зміг втриматися.

Він закричав. Голосно і радісно.

Криком, сповненим надією. Вірою.

— Ми врятуємо Містл-Енд! Ми впораємося! Разом !

* * * КІНЕЦЬ * * *