На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Трейсі Деонн

ПОЗНАЧЕНА КРОВ’Ю
Книга 2

Серія «Народжені легендою»

Оригінальна назва: BLOODMARKED.

Опубліковано за домовленістю з Eastern European and Asian Rights Agency, Ltd.

Усі права застережено.

Відколи Брі дізналася, що вона — спадкоємиця короля Артура та кривава ремісниця своїх предків, в її життя увірвався хаос. Насуває війна з демонами, а дівчина ледве здатна контролювати власні сили. Ніка, її коханого, викрали, а Орден хоче ув’язнити Брі, аби позбавити влади.

Разом із друзями вона тікає, щоб звернутися до предків і навчитися використовувати ефір та корінь. Проте Орден — не єдина загроза. Народжені тінями чигають повсюди, маскуючись під людей, і навіть Селвін — придворний маг, до якого Брі плекає бентежні почуття, — ледь стримує у собі демонію.

Брі знає, що мусить віддатися силі, яка нуртує в ній… Та чи можна довіряти спадку Артура?

Copyright © 2022 by Tracy Deonn

© Юрченко А. О., переклад, 2025

© Readberry, 2025

Присвячується кожній темношкірій дівчині,
яка стала «першою»

Орден Круглого столу

* «Тимчасовий»; термін використовують задля опису особи, яка тимчасово діє замість обраної чи призначеної посадової особи. — Тут і далі примітки перекладачки, якщо не зазначено іншого.

ПРОЛОГ

У моїх венах палають духи предків.

Двадцять чотири години тому я витягнула Екскалібур із каменя. Тепер я плачý за це.

Старовинний клинок зруйнував мене. Те, ким я була. Ким могла бути. Ким більше ніколи не стану.

Від мене залишилися самі уламки.

Ту Бріану Метьюз, яка тримала в руках Екскалібур, було зламано на частини та переплавлено у щось інше.

Щось нове. Щось могутнє. Так мене описав Вільям.

Учора ввечері, коли я тримала Екскалібур високо над головою, всередині мене, неначе подвійні барабани, гупали два духи: Віри, моєї праматері, та самого Артура Пендраґона. Навіть попри те що вони жили в різні століття, обоє скористалися магією, аби закріпити силу за своїми родоводами — і за мною. Віра — молитвою до своїх предків. Артур — закляттям для своїх лицарів. Коли битву було завершено і я нарешті опинилася в ліжку, я гадала, що вони обоє зникли. Пішли туди, куди йдуть духи, коли завершують одержимість їхнього нащадка-медіума.

Артур замовк. Віра начебто попрощалася: «Бути легендою має свою ціну, дочко. Але не бійся: ти не платитимеш її сама».

Однак її слова не були особистим прощанням — вони були привітанням предків.

А тепер, у передсвітанкову годину, я лежу в ліжку в Маєтку — історичному помешканні Народжених легендою. От лишень я не відпочиваю. Я нестерпно насторожена. Ковдра скинута з ліжка, мої шкіра та дух туго напнуті. Просочені потом кучері липнуть до шиї.

Я перевертаюсь набік, різко вдихаю та міцно заплющую очі. Сповзаю на підлогу. Відчуваю та чую, як мої нігті дряпають її, — звук відчаю в темряві.

Коли я розплющую очі, кімната навколо мене зникла, і я вже не Брі. Натомість…

Я Села, донька Віри. Тепер доросла й вагітна власною дитиною.

Зараз ніч. Століття тому. Мене підганяє всередину будинку темношкіра жінка з пронизливим поглядом карих очей, який стрибає над моєю головою в тому напрямку, звідки я прийшла. Її теплі сильні пальці хапають мене за плече.

— Хутчіше, дівчинонько. Хутчіш! — шепоче вона.

Я не знаю цієї жінки, проте у слові «дівчинонько» прозвучали водночас і наполегливість, і сестринська підтримка.

Жінка веде мене до дверей у підлозі в задній частині будинку. Піднімає їх, відкриваючи потаємну комірчину — суцільні земля та гниле дерево.

Я зупинюсь тут на мить, але завтра знову бігтиму.

Я кліпаю — і спальня Маєтку повертається. Темна та знайома. Піді мною простягаються блискучі широкі планки з дуба.

Вдих. Видих.

Заплющити очі. Розплющити.

Я у кав’ярні. Мене звати Джессі. Мені двадцять років.

У моїх руках — стосик меню. Із музичного автомата грає щось із п’ятдесятих років.

— Агов! Дівчинонько! — горланить у мій бік грубий хрипкий голос.

«Дівчинонько» звучить із такою явною зневагою, що вона заледве прикриває те слово, яке він насправді хотів сказати. Ця грубість так і читається на його обличчі. Поглядом знаходжу білого чоловіка в кабінці біля входу. На його лиці усмішка людини, яка знає, що їй ніхто не стане на заваді.

— Обслужиш мене чи як? — глузує він саркастичним голосом. Кепкування та наживка. Кидає мені виклик, аби я відповіла.

Спалах гніву, горнило кореня в моїх грудях запалене та розростається… Але я усміхаюсь і йду до нього крізь кав’ярню.

Мені хотілося б проігнорувати його або закричати, але я не можу. Не тут, не сьогодні. Але десь, одного дня.

Коли проходжу повз іншу кабінку, біла жінка в чорно-сріблястій сукні різко розвертається. Її рука вилітає вперед, пальці змикаються навколо мого ліктя. Темно-бурштинові очі незнайомки звужуються, і на моєму обличчі починають стрибати іскорки підозри. Носа торкається цівка пряного диму, неначе щойно запалений сірник, готовий розгорітися.

Умить я знаю, хто вона. Одна з них. Чарівників Ордену, про яких мене в дитинстві попереджала мати. «Не дай цим Орденівським мерлінам тебе спіймати. Не дай одному з них застати тебе наодинці. Якщо побачиш їхнє блакитне полум’я — тікай».

Із шаленим серцебиттям я поглинаю топку всередині. Загашую її. Ховаю якнайдалі.

— Пані? — мій голос звучить чітко та спокійно.

Жінка-мерлін оглядає мене. На її обличчі проминає сумнів. Минає секунда. Чи чує вона моє серце? Мій страх?

— Усе гаразд, — нарешті говорить вона. — Перепрошую.

Її пальці послабляються, потім відпускають мене, і вона повертається до своєї тарілки. Аромат її магії слабшає, наче зброя, захована в піхви.

Я видихаю, коли вдається уникнути загрози. Надто близької загрози.

Моєї люті заслуговує не тільки той чоловік. Я сподіваюсь, що одного дня постану й перед мерлінами.

Не тут, не сьогодні. Але десь, одного дня.

Коли я повертаюся до кімнати Маєтку цього разу, знову ставши Брі, то помічаю на підлозі сліди від своїх спітнілих долонь.

Вдихаю. Видихаю.

Заплющую очі. Розплющую очі.

Мене звати Ліенн. Мені п’ятнадцять. Я йду вздовж парку з подругою. Сонце сідає. Ми хихочемо. Дурненькі.

У темряві за декілька метрів від нас причаїлося ледь помітне створіння. Майже прозорий сяйливий хорт посеред парку, а поряд із ним — фігура, що створює зброю зі світла. Фігура рухається швидше, ніж це мало б бути можливо. Ніс наповнюється озоном. Запахом меду, що підгоряє.

Я завмираю. Беззвучно вдихаю. Стаю непорушною, наче камінь, як мене вчила мати.

Подруга зупиняється. У її карих очах — спантеличення та сміх.

— Ліенн, що…

Я не чую її слів. У вухах лише мантра, яку я успадкувала від матері. Я чую її приглушений розгніваний голос: «Ніколи не дозволяй мерліну знайти тебе. Якщо побачиш одного з них — тікай. Чуєш мене? Тікай».

Я знімаю взуття, залишаючись у самих панчохах. Так тихіше. Бурмочу подрузі якесь виправдання. І тікаю.

Мене кидає вперед-назад, я звиваюсь між часом і простором.

Села. Мері. Реджина. Корінн. Еммелін. Джессі. Ліенн. На секунду я навіть бачу маму, Фей.

Вісім видінь. Вісім наборів спогадів, які не належать мені. Вісім тіл, у які я вселяюсь, затягнута в життя, які ніколи не проживала. Усі тікають.

Кожна донька роду Віри протягом останніх двохсот років тікала від Ордену. Кожна мати передала засторогу. Й ось вона я — у самому його серці.

Зрештою я зісковзую у затінений простір без жодної стіни. Перед собою бачу пару босих коричневих ніг, оточених полум’ям.

— Донька доньок.

Я здіймаюсь на ноги та бачу Віру. Вона така сама, якою була раніше: жінка посеред світу, сповненого порожнечі та пітьми. Навколо її темно-коричневих рук вихором кружляють кров і вогонь, її волосся тягнеться вгору і в різні боки, неначе простягаючись до Всесвіту.

— Де…

— Це вимір між життям і смертю.

Вимір між… Я роззираюсь у темряві, відчуваючи її очікування та водночас її завершеність. Ніби дим, що готовий або стати суцільною матерією, або розвіятись. Звук, готовий бути почутим або заглушеним. У цьому місці співіснують «майже» та «вже».

— Ти… Ти вже приводила мене сюди, — видихаю я. — Коли я витягнула меч.

Вона коротко киває головою.

Я продовжую говорити, ковтаючи сльози, продираючись крізь спогади, які стискають болем груди.

— Усі ці життя… Кожна втеча…

— Ти мусила побачити, тому що тобі необхідно зрозуміти, хто ти.

— «Хто я»?

— Ти — вістря нашої стріли. — Що не слово її голос гучнішає. — Кінчик нашого списа. Ніс нашого човна. Спалах нашого жару, який давно жевріє. Ти — живе втілення нашого опору. Одкровення після сотень років переховування. Клинок, викуваний болем. Рана, перетворена на зброю.

— Я знаю… — кажу я. — Знаю…

— Ні. Не знаєш. — Полум’я на шкірі Віри яскравішає. — Від першої доньки до останньої наше горнило розросталося. Кожне життя палає яскравіше, ніж попереднє. Ти — мій спадок у його найгострішому та найсильнішому вигляді. Завдяки всьому, що біжить у твоїх венах, ти маєш силу захистити те, що зло бажає зруйнувати. Ти можеш протистояти тому, чому необхідно протистояти.

Її слова вливаються просто в мої груди, опалюючи з усіх боків.

— Ми тікали з багатьох причин. Тікали, щоб захистити себе. Тікали, щоб не загинути, аби наші доньки могли жити. — Віра ступає крок уперед, її повільний голос — густа лава на моїй шкірі. — Але одна мета, одна мрія височить над усіма іншими. Знаєш яка, Брі?

Я хитаю головою, хапаючи ротом повітря:

— Ні.

Полум’я на шкірі жінки стає вищим, її волосся тягнеться вдалечінь, і я вже не бачу, де воно закінчується. Я знову кліпаю — й ось я промокла від поту підлітка, яка тремтить на підлозі історичного будинку. Ковтаю повітря, наповнюючи ним легені, що палають. З очей течуть сльози, водночас мої та не мої.

Якщо раніше голос Віри був вулканічним потоком, то тепер він — холодний обсидіан. Гострий, як лезо.

— Ми тікали… щоб тобі не довелось.

Частина перша.

СИЛА

1

Ось тут я завагалася.

Якщо мислити раціонально, то я знаю, що зі мною все буде добре. Я вже тікала майже з десяток разів без жодних проблем. Захисне закляття — це магічний бар’єр, але захист за вікном моєї спальні призначений для того, щоб не впускати зловмисників, а не тримати мешканців під замком.

І все ж таки… Мені здається гарною ідеєю випробувати безшумну мерехтливу фіранку світла, що оточує Маєток, перш ніж я стрибну крізь неї всім тілом. Про всяк випадок.

Я піднімаю руку до відчиненого вікна та тисну, доки долоня не впирається в ефір. Сріблясто-блакитний захист починає світитися від доторку, але не опирається мені. Натомість він брижить лінивою хвилею навколо кісточок моїх пальців, огортає зап’ястя. Колючий і теплий, але шкоди не несе. Кінчики пальців легко проходять крізь переливчасту завісу, зустрічаючись зі свіжим нічним повітрям по той бік. Коли я забираю руку, заклинання заспокоюється.

Чудово.

Здіймається вітер і дме мені в обличчя хвилею різких запахів. Яскрава пряна кориця. Тепле віскі. Дим від деревини, що вже довго горить.

Сел зазвичай поновлює свої захисні бар’єри рано ввечері, перш ніж Народжені тінями активізуються, тож його ефірний слід досі свіжий. Він може створювати бар’єри тільки навколо конкретних нерухомих об’єктів: будівель, земельних ділянок, якоїсь кімнати. Мене переселили до Маєтку (проти мого бажання) саме тому, що той стоїть усередині фортеці із захисних заклять. Конкретно це закляття огортає цеглу та камінь і потужніше за будь-яке чаклування, яке Сел накладав раніше, завдяки чому потрапити всередину будівлі без допомоги одного з Народжених легендою або мерліна стало неможливим.

Я пробула спадкоємицею Артура лише місяць, але вже трохи розумію, як Нік мав почуватися все своє життя. Придушений. Загнаний у пастку. Одночасно могутній і безсилий. Невгамовний.

— Фу, — видихаю я, коли чутливого носа торкається новий порив вітру. Я кривлюсь і відвертаюсь. Кидаю погляд на годинник на приліжковій тумбі. Десята тридцять.

Майже час.

Я знову, пихкаючи, падаю на ліжко. Сел із Народженими легендою зараз, мабуть, тільки наближаються до першої зупинки на маршруті патрулювання — невеликого лісочка поблизу південного краю кампусу. Хай би як я старалася розслабитись, усе моє тіло — це стягнена пружина. Навіть щелепи міцно стиснуті, поки чекаю.

У вікно залітає кусючий вітерець, цього разу торкаючись щік прохолодою ранньої осені. Нагадування про те, що зима наближається, а ми втрачаємо час.

Я не повинна тут бути.

Ця фраза крутиться в моїй голові щодня. Хай би де я була та хай би що робила, ці слова закипають десь глибоко в животі, течуть угору по задній стінці горла, а потім ніби… врізаються у мій мозок.

Я не повинна сидіти в цій аудиторії та слухати лекцію з англійської. Не повинна їсти вечерю з чотирьох страв у їдальні Маєтку. Не повинна спати у м’якому ліжку в безпеці за стінами Маєтку.

Упевнена, що мої друзі вже здогадалися, що я відчуваю. Як вони могли не здогадатися? Ґрір сидить поряд зі мною в тій аудиторії, тож бачить, як підстрибує моє коліно. Бачить, мабуть, що я готова будь-якої миті вистрибнути з місця. Я вмощуюся за вечерю з чотирьох страв, але Піт сидить просто біля мене, поки я тицяю їжу на тарілці та забуваю її їсти. Коли Народжені легендою повертаються з патрулювання о другій ночі, я ніколи не сплю, чекаючи їхнього повернення біля дверей.

Народжені легендою перебувають у режимі очікування. Я в режимі очікування. Це триває ще від подій в оґов е трайґ, печері дракона. Відколи я, чи ба ми зіткнулися із вбивством і зрадою, та відколи було розкрито гірку правду.

Відколи Нік зник у мене з-під носа, поки я спала. Його викрав Айзек Соренсон, могутній придворний маг, прив’язаний до батька Ніка. Відтоді ніхто їх не бачив і не чув про них.

Останніми днями відчай живе в моєму серці, неначе маленька вуглинка, а самі лише думки про полонення Ніка роздмухують її у болісне полум’я, яскраве та знайоме.

Місяць тому глибоко під територією Каролінського університету дух короля Артура Пендраґона Пробудився для цього світу… всередині мене, його справжньої нащадниці. Пробудження стало сигналом того, що Камлан, старовинна війна між Народженими легендою та Народженими тінями, розпочинається знову. А просто наступного дня Правителі, теперішнє керівництво Ордену Круглого столу, розпорядилися, щоб ми… нічого не робили. Ми маємо ходити на заняття, складати іспити, навіть відвідувати вечірки, якщо нас запросять. Ми не можемо дозволити собі привертати увагу до нашої філії (або до мене), поки агенти розвідки Правителів збиратимуть інформацію про наших ворогів і про захоплення Ніка добре відомим вірним слугою. До отримання подальших інструкцій, Народженим легендою було наказано не висуватися та лишатися на своєму місці.

Для нас «на місці» означає декілька тижнів затамованого спільного подиху в очікуванні війни. Але для мене «на місці» означає сидіти самій у кімнаті в Маєтку, поки решта Народжених легендою вистежує ворогів.

Мій батько вже знав про Орден як про давню академічну студентську спільноту. Знав, що Нік запросив мене вступити туди. Проте коли він дізнався, що я раптово переїхала в їхнє помешкання за межами кампусу, то почав вимагати пояснення. Аби переконати його, що Маєток справжнє та безпечне місце, знадобилося втручання від декана, моєї найкращої подруги Еліс і моєї колишньої психотерапевтки Патриції. Я не могла розповісти йому всю правду, але сказала, що не існує безпечнішого місця. Я не збрехала, просто…

Я не повинна тут бути. І не хочу тут бути. Тож нещодавно…

Я вирішила, що мене тут не буде.

Принаймні по кілька годин за раз.

Ще один погляд на годинник. Уже десята сорок п’ять. Цього має бути достатньо.

Залізаючи на підвіконня, я не можу не засміятися. Навіть маючи силу Артура, я ніколи не подумала б стрибати з вікна на другому поверсі, якби не засвідчила того, як Сел вистрибує з третього, ще й зі мною на плечах.

— Дякую за натхнення, придворний магу, — з усмішкою бурмочу я, тримаючи рівновагу на вузькій дерев’яній планці.

Яка різниця між стрибком і падінням? Рішуче й сильно відштовхнутися від кам’яної стіни Маєтку.

— Один.

Я вдихаю.

— Два.

Стискаю зуби.

— Три!

І стрибаю.

Приземляючись, я чую голос тренерки Джилліан, що говорить мені прийняти імпульс удару з наміром, зігнувши коліна замість того, щоб сковувати їх. Коли Джилліан тільки починала мене вчити, до того, як я успадкувала надприродну силу Артура, мої ноги не змогли б витримати удару навіть від стрибка з половини поверху. Таке приземлення спрямувало б весь імпульс від землі просто в мої щиколотки, а далі в коліна та стегна. Але тепер сила Артура не дає мені зламати що-небудь, проте й зовсім не допомагає з рівновагою. Коли я підводжуся, то трохи хитаюся, але втримуюся на ногах.

Прогрес. Я встигаю ступити тільки один крок від будівлі, аж тут мене зупиняє голос:

— Знаєш, якоїсь ночі він таки спіймає тебе.

Я розвертаюсь і бачу, як із тіней виходить силует. Це Вільям у зеленій денімовій куртці та блакитних джинсах. На його обличчі — крива усмішка.

— І що він зробить? — Я схрещую руки. — Знову накричить на мене?

Губи Вільяма смикаються:

— Так. І голосно.

Він піднімає обличчя до мого темного вікна:

— Непоганий стрибок. І приземлення, коли вже так. Ти призвичаюєшся до сили Артура.

— Так, але… — кажу я, хитаючи головою, — самої тільки сили недостатньо.

— Її завжди недостатньо.

Вільям точно знає, що таке сила. Протягом двох годин на день він найсильніший із нас усіх. Сильніший за мене. Сильніший за Села. Навіть сильніший за Фелісіті, спадкоємицю Ламорака.

Мовчання. Я кусаю губу.

— Ти прийшов мене зупинити?

Він міг би спинити мене, якби хотів. І, мабуть, йому варто це зробити, але…

Вільям зітхає та ховає руки в задні кишені.

— Ні. Якщо зупиню тебе, ти тільки продовжиш тікати. І, гадаю, у щораз вигадливіший спосіб.

Коли Вільям зустрів мене вперше, я була поранена пекельним хортом. Він зцілив мене, коли я була ледве притомна, навіть не знаючи мого імені та не питаючи про нього. Невдовзі після того, коли він уже знав достатньо, аби підозрювати, що я не була до кінця чесною про свої наміри стосовно Ордену, він знову зцілив мої рани. Вільям розуміє ціну таємниць і не засуджує інших за те, що їх тримають. Це справжнє щастя. Особливо сьогодні.

Замість того щоб засуджувати мене, він дивиться з добрим виразом обличчя, чекаючи, поки я зізнаюсь у своїх злочинах. Я зітхаю.

— Відколи ти…

— Знаю, що ти тікаєш? — завершує він речення замість мене й киває на мою праву руку. — Від ранку понеділка, коли за сніданком помітив невміло перев’язаний опік на твоєму зап’ясті.

Це було чотири дні тому. Цей опік уже майже загоївся. Я ховаю руку за спину.

— Я гадала, що сховала його під рукавом.

— Сховала. Від усіх, крім мене.

Я вдячна за те, скільки Вільям просто… знає і нічого не каже. Але я не хочу обговорювати опіки, яким іще не можу запобігати через свою ненавченість.

— Сел теж помітив би, якби побачив тебе того дня.

— Що ж, він не бачив мене того дня, — бурмочу я.

Вільям нічого не відповідає.

— Я думала, що ти будеш на патрулюванні з усіма іншими, — кажу я і роблю між нами жест рукою. — Чи це одна з ваших перезмін особистого охоронця?

— Брі. — Вільям довго дивиться на мене, даючи легкому докору огорнути мої плечі своєю вагою. — Ти ж не можеш нас звинувачувати за це?

— Ні. — Я відвертаюсь і повторюю легенду, яку після тієї ночі в печері ніхто не дозволить мені забути: — «Якщо повністю Пробудженого Артура здолає поріддя Народжених тінями, родоводи Народжених легендою назавжди перервуться». Я розумію.

Я не збиралася тікати, принаймні спершу. Однак минулого тижня Ґрір зізналися, що Сел наказав спадкоємцям і сквайрам Народжених легендою супроводжувати мене по кампусу від будівлі до будівлі. Тихо, аби я не взнала що вони оберігають мене від потенційних нападів. І непомітно, аби я не образилась на їхню надмірну опіку.

Але я однаково образилась.

Гарячий розпач наповнює мене навіть зараз, і я стискаю кулак, доки нігті не прорізують шкіру. Я сичу та відразу ж розкриваю пальці. Сила Артура більше дратує, ніж допомагає, коли мені не дозволено її використовувати. Я голосно видихаю, а коли розвертаюсь, то бачу, що Вільям дивиться на мою руку. Боже, він помічає геть усе.

Вільям здіймає брову:

— Якщо розумієш, то чому злишся?

— Я маю бути здатна сама себе захистити. Я повинна битися в цій війні, як усі інші.

— Ти битимешся. Але не зараз. — Хлопець дивиться за мою спину, уздовж шляху крізь ліс, який я намітила для себе. — Збираєшся на арену?

Приховувати нема сенсу. Я киваю.

Його вираз обличчя стає невпевненим. Тікати — це одна таємниця, ходити на арену наодинці — зовсім інша.

— Уже пізно, а вранці поминальна служба…

— Я знаю.

Кусаю губу. Я не забула про службу. Як я могла забути? Офіційна церемонія Ордену, присвячена Рассу, Вітті, Фітцу та Евану, буде першим похороном, на який я піду після смерті мами.

— Я ненадовго. Обіцяю.

— Брі…

Я дуюсь ще більше, додаючи:

— Будь ласка.

Зітхаючи та задоволено зводячи очі догори, Вільям піддається:

— Гаразд.

А потім, на моє здивування, стає поряд зі мною.

— Але якщо ти йдеш, то і я приєднаюсь.

Я кліпаю.

— Справді?

Він знизує плечима:

— Показуй дорогу.

Ми обоє знаємо стежку крізь ліс досить добре, щоб іти нею навіть без ліхтарика. Якби тут був Сел, він міг би освітити нашу прогулянку повною долонею ефіру.

Але якби тут був Сел, він тягнув би мене назад до будинку, навіть попри те, що тепер його захист утворює тришаровий периметр навколо Маєтку. Завіса за моїм вікном була лише першим шаром.

Коли ми проходимо крізь другий, Вільям помічає мою реакцію на нього. Як я морщу ніс, як сльозяться очі.

— Ця твоя властивість кривавого ремесла дивовижна.

— Ти про те, що я відчуваю запах ефіру?

Єдина здібність, яку надає мені криваве ремесло та яка доступна мені будь-якої миті, — це пасивна здатність відчувати магію: Бачення, що дає розпізнавати ефір; дотик, що дає його відчувати; і нюх, який говорить мені, що хтось використав ефір у заклинанні.

— Не просто відчуваєш запах ефіру. Народжені легендою можуть сказати, коли поруч є ефір і чи був він використаний у лихих цілях, але ти можеш розрізняти кожного, хто його використав, зчитувати їхній настрій… — Вільям зачаровано хитає головою.

Вірине закляття кривавого ремесла насамперед було призначене для того, щоб допомогти її нащадкам відчувати ефір поблизу, розпізнавати тих, хто його використовує — мерлінів зокрема, — та полювати на них.

— Мені цікаво, — каже цілитель і показує рукою назад на бар’єр, крізь який ми пройшли. — Що ти щойно відчула?

Я ще раз вдихаю.

— Трохи пече, отже, Сел був злий, коли чаклував.

Він сміється. Робить паузу. Оцінює мою відповідь у своєму аналітичному розумі медика.

— Ти говориш у ніс. У тебе алергія?

Я замислююсь.

— Ні. Це ніби… хтось пройшов повз із дуже сильним парфумом.

Вільям пригинається під гілкою.

— Сел дійсно справляє враження.

Я гарчу:

— Навіть коли він не поряд! Ці бар’єри, наглядачі з Народжених легендою, вимоги. Я задихаюсь.

Тут Вільям починає сміятися, його сірі очі іскряться.

— Що? — питаю я.

Він ніжно всміхається:

— Ти говориш, як Ніколас.

Уже вдруге за сьогодні мене зсередини розриває біль. Цього разу гірше, бо раніше я просто поспіхом запхала його якнайдалі. Глибоке страждання від утрати Ніка — це не всепоглинальна хвиля смутку, яку я досі відчуваю, коли згадую маму, а дещо пронизливіше. Цей смуток урізається мені між ребра, наче скальпель. Від нього перехоплює дух, але я нічого не можу вдіяти. Дерева втрачають чіткість. Очі поколюють. Я зупиняюсь.

Нік був просто біля мене, коли його забрали. Він тільки-но втратив свій титул і дізнався про зраду батька, але однаково вирішив залишитися зі мною в ліжку, поки я не одужаю. Іноді мені здається, що я пам’ятаю жар його подиху на ключиці, заспокійливу вагу руки, що лежить поперек мене. Слова, які він прошепотів у моє плече: «Ти і я, Бі».

— Брі. — Вільям стає попереду, щоб я його бачила. Його голос звучить тихо, заспокійливо: — У нас немає жодних підстав вважати, що його батько становить для нього загрозу.

Я кліпаю, змахуючи колючі сльози.

— Загроза сама знайде його. А з таким темпом це станеться значно раніше, ніж ми його повернемо.

Вільям обережно підбирає слова:

— Від останнього разу, коли було прикликано спадкоємця Артура, минуло двісті сорок п’ять років. Ніхто з нині живих людей не був свідком такої миті, в яку ми живемо. Усе, що я знаю про Вищу раду Правителів, свідчить про те, що вони… виважені. Обережні в тому, як діяти далі, коли на горизонті чекає війна та на кону стоять життя Єдинороджених…

— На кону не тільки життя Єдинороджених, — наполягаю я. — Ніка викрав убивця. Його життя теж під загрозою!

Вільям терпляче стискає губи в одну лінію.

— Як і твоє.

Зазвичай я не сперечаюся з Вільямом, майже ніколи. А проте із цього питання ми регулярно влаштовуємо танок під назвою «аргумент-контраргумент».

— От лишень усі, хто знає про Орден, досі вірять, що Нік — спадкоємець Артура, — кажу я і роблю глибокий вдих. — А його батько з Айзеком пустилися з ним на втіки, коли хтозна-яка кількість Народжених тінями досі одержимі бажанням його вбити. Це означає, що життя Ніка зараз у значно більшій небезпеці, ніж моє.

Із цим неможливо сперечатися, і Вільям навіть не намагається. Зберігати мою ідентичність у таємниці заради моєї ж безпеки було найпершим наказом, який видали Правителі. До самісінького моменту, коли Артур покликав мене в оґов е трайґ, Ніколас Девіс був спадкоємцем Артура. Для світу Народжених легендою Ніколас Девіс досі спадкоємець Артура. Проте в реальності це не так. Його спадкоємиця — я. Нік не в академічній відпустці, щоб підготуватися зайняти трон. Його викрали, а посісти трон готуюся я. Наразі про це знають менше ніж двадцять людей в усьому світі, і моє життя залежить від того, щоб це коло довіри залишалося якомога вужчим.

Як Пробуджена спадкоємиця Артура та якір закляття вічності, я — це втілення сили Народжених легендою, що живе й дихає. Моя кров і моє життя неначе двигун живлять магію, яка пов’язує духів та підсилені здібності перших тринадцятьох лицарів із їхніми нащадками-спадкоємцями. Якщо я помру від рук демона — Народженого тінями, — то закляття теж помре, і п’ятнадцять століть сили Народжених легендою буде завершено. Жодного спадкоємця більше ніколи не прикличуть, і людство паде під правління Народжених тінями. Демони матимуть волю живитися людськими емоціями, сіяти хаос та розбрат і нападати не розбираючи й не хвилюючись за наслідки. Тож, як бачите, жоднісінького тиску.

Вільям зітхає:

— Ти матимеш більше впливу… на все… після Ритуалу.

Я зводжу очі догори:

— Того Ритуалу, де я знову витягатиму меч із каменя? Тепер уже привселюдно?

Вільям хмуриться:

— Ти витягнула меч під час битви спонтанно, це було необхідно…

«І я зробила це не сама, — думаю я. — Це зробили Віра, Артур і я. Усі разом. Не одна рука, а три».

— Ти маєш формально та умисно затвердити свій титул перед Правителями, щоб розпочати передання влади, зробити все офіційним. Особливо під час війни.

Я пихкаю:

— Артур прикликає свого спадкоємця лише під час війни, Вільяме.

— Війни проти відомих ворогів, можливо. Якщо цей імітатор ґоріхель, якщо Р… — Вільям різко замовкає. Він вдихає, перш ніж спробувати заговорити знову, ніби йому доводиться змушувати язик вимовити ім’я демона, котрий убив Евана Купера та прикидався ним настільки досконало, що пошив у дурні всю нашу філію. — Якщо Раз говорив правду, в нашому кампусі можуть бути й інші самозванці. Навіть якщо він збрехав, ми однаково не можемо ризикувати й привертати зайву увагу до тебе чи до відсутності Ніка. Не тоді, коли щоночі відчиняються брами, а на горизонті майорить Камлан. Наші ряди неповні.

Це правда. Повний Круглий стіл складається з двадцяти шістьох членів Народжених легендою — тринадцятьох нащадків-спадкоємців, до кожного з яких прив’язаний сквайр, що битиметься з ним пліч-о-пліч. Стіл отримав мене, коли Артур покликав, проте Раз убив чотирьох. Фітц. Еван. Расс. Вітті. Я бачу їхні імена в очах Вільяма. Втрачені члени Столу, втрачені воїни, втрачені друзі.

Коли Фітц загинув, сер Борс негайно прикликав на його місце молодшого брата Фітца. Однак Еван, Расс і Вітті були обраними сквайрами, і спадкоємці не спішать знаходити їм заміну. Та й варіантів у них небагато. Коли поповзли чутки, що Вітті загинув у битві від рук демона за лічені години після того, як став сквайром Вільяма, більшість пажів, які змагалися за місця сквайрів у цьогорічному турнірі, зняла свої кандидатури.

А ще ця ситуація зі мною та Ніком. Нехай Нік більше й не спадкоємець Артура, але він досі спадкоємець Ланселота. Оскільки ми обоє спадкоємці, закони Ордену диктують, що нам необхідно обрати собі власних сквайрів.

Мерлін створив чари Круглого столу для двадцяти шістьох людей; задля нашої максимальної сили конче необхідно двадцять шість людей, а нам не вистачає п’ятьох.

Наближається війна, і ми не готові.

— Правителі передадуть тобі королювання за тяжких обставин, Брі. Але вони не залишать тебе з близьким оточенням, якому ти не можеш довіряти. Я радий принаймні цьому. — Брови Вільяма сходяться у рідкісному прояві болю. — Ми вже зазнали занадто багато втрат, тож мусимо діяти обережно та разом із союзниками, зв’язаними присягами.

Я в темряві знаходжу пальцями його передпліччя та стискаю, перш ніж ми продовжимо йти. Кусаю губу, перед тим як сказати:

— До речі, про присяги… Сел…

— Сповістив би нас, якби його присяга свідчила про те, що Нік у небезпеці, — спокійно відповідає Вільям. — Нік — цінний козир. Лорд Девіс захоче правильно його розіграти.

— Я досі не можу повірити, що Мерлін не розробив для цієї присяги якесь відстежувальне закляття абощо. Який сенс охоронцю знати, що його підопічний у небезпеці, якщо він гадки не має, де цей підопічний?

— У давні часи придворні маги ніколи не залишали своїх підопічних, — пояснює Вільям, здіймаючи брову. — Сучасність внесла свої… труднощі.

Коли ми приходимо на порожню арену, тут панує майже повна тиша — нічне повітря занадто холодне для диких тварин і комах. Наші кроки відбиваються луною, поки ми спускаємося сходами, вирізьбленими у схилі скелі. Знизу нас кличе нудотний кисло-солодкий запах підгнилого листя та сирого дерева.

У ніч першого випробування я спускалася цими самими сходами, засліплена ворожінням Села, а Нік прокладав мені шлях. Ідучи тут тепер, я майже відчуваю його руки, великі й теплі, на плечах. Майже чую його голос — тихий веселий сміх із забутого спогаду.

«Обережно, Бі, обережно. Розумієш, проблема в тому, що коли ти впадеш, лицарський кодекс залишить мені тільки один вибір — кинутися за тобою».

— Ти досі носиш його намисто? — голос Вільяма вириває мене зі спогаду.

Ми вже спустилися до підніжжя сходів, і цілитель стоїть позаду, дивлячись, як мій великий палець потирає монету Пендраґона, що висить на ланцюжку в мене на грудях. Вуха починають палати.

— Так.

Нехай ця монета і була подарунком Ніка, але тепер вона стала чимось спільним для нас. З одного боку — печатка роду Артура, лютий дракон, знак короля, а з іншого — символ Народжених легендою, чотирикінечний ромб, накладений на коло. Я пам’ятаю, як розлютилась, коли Нік дав мені монету, так позначивши мене як «свою». То було зовсім не правильно. Пізніше я дозволила собі думати, що, можливо, могла б стати його — але у спосіб, який відчуватиметься правильним. А потім так і трапилося.

Я струшую головою, щоб очистити думки, та веду Вільяма на трав’янисту арену. Коли ми досягаємо центру, цілитель зупиняється на пів кроку.

— Останній бар’єр Села…

— Проходить по лінії дерев. Я перевіряла, — кажу та смикаю підборіддям до протилежного краю відкритого поля.

Третій і останній шар захисту Села починається за кілька метрів від рову, в якому я колись ховалася із Сідні, ще одним пажем, під час турніру. Звідти він простягається величезним колом навкруги Бетл-парку з Маєтком у центрі.

Вільям вдоволено киває:

— Гаразд. Покажи, на що здатна, новачко.

Я знаю, що він робить. Жартівливо нагадує мені, що навіть попри те, що я — а не Артур — успішно пройшла бойове випробування завдяки своїм важко заробленим навичкам, решта спадкоємців досі на роки випереджає мене у знаннях про те, як битися за допомогою ефіру. Вони почали готуватися до ймовірного отримання ефірних здібностей своїх лицарів, ще коли їм було по шість років. У віці семи вони розпочали тренування з гумовими та дерев’яними навчальними версіями улюбленої зброї своїх лицарів. Мені шістнадцять: я на десять років відстаю від решти та тільки розпочинаю навчання.

Думаю, Вільям нагадує мені бути добрішою до себе. Не забувати, що, навіть попри досвід, він однаково така сама людина, як і я. А люди мають учитися керувати ефіром крок за кроком.

Медіуми не можуть контролювати мертвих. Навіть якби я могла зв’язатися з Артуром, коли мені забагнеться, я не можу і не стану покладатися на одержимість, щоб користуватися його силою. Якщо я мушу стати лідеркою, то маю бути здатна отримувати доступ до ефіру та контролювати його самостійно, як це роблять інші.

У вухах чути мій власний подих, гучний і хрипкий. Серце вдаряється об ребро раз, другий. Я заплющую очі. Намагаюся змусити його сповільнитися. Ще раз вдихаю. Розкриваю долоні до неба.

— Ефір навкруги тебе, — чути тихий голос Вільяма. — Уже на кінчиках твоїх пальців.

Ефір навкруги мене. Він уже тут.

— Шепіт. Більше нічого не треба, — додає Вільям.

Я усміхаюсь:

— Сел не шепоче задля сили, він витягає її.

Вільям пирхає:

— Цей приклад тобі не обов’язково наслідувати. Точно не тут.

Я глибоко вдихаю та тягнусь, не зрушаючи з місця, доки тепле повітря — ефір — починає танцювати на шкірі. А потім я розплющую очі та кличу його. Запрошую ефір перетворитися зі свого невидимого газоподібного стану на ту енергію, яку я можу бачити та контролювати, — і навколо моїх рук та долонь запалюється блакитний вогонь.

— Добре, — шепоче Вільям. — Закликати ефір у магічне полум’я — це перша перешкода. Тепер сформуй його.

Магічне полум’я стає гарячішим. Я сичу, але тримаю його та уявляю, як виткі жмутики збираються в суцільну масу Екскалібура. Я подумки створюю руків’я Артура та вштовхую вогонь у цей образ. Уявляю, як бурхливий шторм ефіру складається в лезо Артурового клинка, а потім шар за шаром накладається на себе, доки тонкі листочки магії перетворюються на гостру зброю.

Але моєї волі недостатньо, аби охолодити магічний вогонь до суцільної маси. Образи не працюють.

Усе палає.

Замість того щоб сконцентруватися в одне ціле, полум’я розростається. Тоненькі волосинки на моїх передпліччях обпалюються, носа досягає запах горіння.

— Ну ж бо, — бурчу я.

Вільям ступає крок уперед.

— Брі, зупинись. Ми спробуємо знову.

— Ні.

Я мушу спробувати зараз. Поки вогонь ще тут. Його клинок — це… це півтораручний меч. Грубий, срібний, з кровотоком посередині…

— Брі…

— У мене вийде, — кажу я крізь стиснуті зуби.

Верхівка кругла. Червоний діамант по центру…

Моє сичання наростає, доки не перетворюється на тихий крик. Мене опалює вже не ефір, а моє небажання його відпускати.

— Брі, відпусти його…

— Ні! Я маю тільки…

— Відпусти його!

Магія вгризається у шкіру, опіки проникають глибше. Я кричу… І нарешті відпускаю.

Ударна хвиля мчить у боки та вниз, піднімаючи землю та сухе листя мені в обличчя, перш ніж ефір мерехтить і зникає.

— Трясця! — вигукую та б’ю стиснутим кулаком у землю, лишаючи в ній яму.

Вільям закашлюється, розганяючи долонею пил навколо обличчя.

— І тепер у твоїх ранах бруд.

Я гарчу. Він має рацію. Бруд іще й у мене у волоссі. Доведеться знову його мити, якщо хочу мати завтра пристойний вигляд.

— Трясця! — повторюю я.

Вільям стає навколішки біля мене, кладучи вкриту срібною рідиною руку на передпліччя. Він скликав ефір для одного зі своїх цілющих свінів так швидко, що я навіть не помітила. Ніс заповнюється яскравим цитрусовим запахом його ефіру.

— Усе добре.

— Ні, не добре! Цього разу я пробувала створити меч Артура. Раніше — його щит. Господи, Вільяме, та навіть звичайну рукавицю. Я не можу сформувати жодної частини Артурових обладунків, не кажучи вже про щось досить тверде, аби завдати шкоди.

Вільям бере мою праву руку у свої ніжні пальці й цикає. Опіки страшно печуть, особливо тепер, коли до розтерзаних, блискучих червоних смуг прилипли маленькі грудочки землі.

— Мені теж було неймовірно складно формувати ефір у суцільну масу, навіть після всього, що я вивчив…

— Я не маю десяти років на навчання! — кричу я.

Вільям, звиклий до Селових вибухів, значно лютіших і гучніших за мої, навіть не здригається й не підводить голови, лише продовжує свою думку:

— Навіть після всього, що я вивчив, мені знадобилося багато годин, щоб візуалізувати та сформувати кинджали Ґавейна. Я часто навідувався до їхніх копій у сховищі, щоб запам’ятати вагу, відчути ефеси в руках. Аби сформувати зброю, її необхідно знати. Я думаю, що тобі потрібно більше часу з Екскалібуром. Не забувай, що він унікальний у нашому світі. Ефірна зброя, що сильнішає з кожним спадкоємцем Артура, який б’ється нею, і змінюється з кожною рукою, що тримає її.

Свіни Вільяма — це просто бальзам. Заспокоюють, розслабляють.

— Твої закляття ані трохи не печуть. Ти охолоджуєш ефір від того, — я махаю лівою рукою в повітрі, — до цього, — я показую на своє зап’ястя, огорнуте блискучою сріблясто-блакитною рідиною.

— Почнемо з того, що ефір, який скликаю я, не настільки гарячий, як твій. І я точно не скликаю його в такій кількості, як ти.

Я хмурюсь.

— Що це означає?

— Те, що ми вже й так знаємо: ти незвичайна. Новий вид сили, чи радше нова комбінація сил. Невидима енергія, яку ми називаємо ефіром, — це мінливий всюдисущий елемент, яким можна маніпулювати за бажанням, однак цю маніпуляцію частково визначає користувач. Спадкоємці та сквайри обмежені успадкованими силами своїх лицарів. Я можу використовувати свіни Ґавейна та створювати його обладунки. Звісно, не точну репліку обладунків шостого століття, бо тоді не користувалися пластинами, але це має бути така варіація, що підходить для вмінь Ґавейна. Єдина зброя, яку ми можемо створювати, — це зброя, обрана нашими лицарями. Мерліни завдяки своєму демонічному походженню можуть формувати все, що забажають: посохи, хортів, захисні бар’єри. Ти сама використовувала ефір у стані магічного полум’я, щоб палити демонів у битві. Народжені легендою цього не вміють.

Вільям робить паузу.

— А як щодо твоїх здібностей кривавого ремесла? Ти можеш скликати еф… корінь, який створюєш усередині, а потім сформувати його в суцільну матерію?

Я хитаю головою:

— Мій криваво-ремесельний корінь так не працює. Він призначений для захисту, не для нападу.

Те, що Народжені легендою охрестили «ефіром», кореневі ремісники називають «коренем». Замість того щоб створювати зброю, кореневі ремісники зазвичай спілкуються з предками, щоб отримати доступ до всюдисущого кореня, а коли отримують його — вже й наче не існує меж того, як його можна використовувати: від зцілення до прогулянок спогадами.

Проте Вірине закляття кривавого ремесла заходить ще далі. Тоді в печері червоне кореневе полум’я запалилося всередині мене та виливалося з мого тіла, по моїх руках і долонях. Я дихала багряним вогнем, який обсмалював ізелів і пропалював їхню демонічну плоть наскрізь, але лише після того, як вони атакували мене.

Вільям замислено мугикає та переносить укриті ефіром пальці на мою ліву руку. Колючі опіки на правиці вже затягнулися до етапу страшного свербіння.

— Те, що ти зробила в оґов… Це було значно потужніше, ніж будь-яка зброя, що її здатні створити Народжені легендою. Ти не потребувала зброї, ти була нею.

Слова Вільяма нагадують мені те, що сказала Віра: «Ти — мій спадок у його найгострішому та найсильнішому вигляді». Я зосереджуюсь на диханні, знову проживаючи спогад про її голос. Кожен склад — ніби новий поріз.

— Уся ця сила — ефірні обладунки Артура, кривавий корінь Віри — не були під моїм контролем. Так само як і зараз. — Я знову дивлюсь на Вільяма, тепер говорячи рішучіше: — І я мушу отримати контроль, перш ніж Правителі дізнаються, що я його не маю.

— Чому? Ти Пробуджена коронна спадкоємиця Артура. Контроль над ефірними здібностями чи його відсутність цього не змінять. Ти можеш здобути титул на Ритуалі, навіть бути коронованою, не створивши жодної пластини ефірної броні. Ти витягнула меч, — каже Вільям і широко всміхається. — Ти його наступниця хоч з обпеченими руками, хоч без них.

— Але якщо я збираюсь очолити пошуки Ніка, мені потрібно завоювати повагу Правителів та інших спадкоємців. Я мушу впоратися із цим так само добре, як це зробив би Нік.

— Ну… — співчутливо починає Вільям. — Мій діагноз? Здібності Артура — це лише питання часу. А поки ти їх опановуєш, принаймні знаєш, як працює твоє криваве ремесло.

Я пихкаю та ко´паю землю.

— Не так добре, як хотілося б. Спочатку я тікала від свого кривавого ремесла, навіть якщо й до кінця не розуміла, що воно таке, тому що не хотіла миритися зі смертю мами. Якби я просто конфронтувала свої проблеми не ховаючись, то мала б доступ до кореня ще декілька місяців тому.

Вільям спостерігає за мною.

— І саме це ти робиш зараз? Конфронтуєш свої труднощі не ховаючись?

Я на мить замислююсь, й останні слова Віри знову повертаються до мене. Гарячі, гострі та відверті. «Ми тікали, щоб тобі не довелось». Потім я чую слова матері з прихованого спогаду, який вона залишила. «Коли настане час, якщо він настане, не бійся. Борись». Мама не знала й половини з того, що про наші сили кривавого ремесла знаю я, але однаково використовувала їх для того, щоб чинити правильно. Щоб рятувати людей.

— Так, — відказую я другові. — Я більше не тікатиму.

— Що в біса ви двоє тут робите?

Голос Селвіна пронизує арену, наче батіг спину, і цей різкий звук хльостає нас обох. Я стогну та дивлюсь угору. Вільям зітхає та хитає головою.

Сел — високий темний силует на вершині скелі. Він занадто далеко, щоб можна було розгледіти вираз обличчя, але мені не потрібно бачити, щоб відчути його злість. Навіть на відстані п’ятнадцяти метрів погляд мага обпалює мою щоку.

Він ступає крок за край. Його пальто підлітає вгору за спиною — чорна тінь, що рябить на камінні. Тільки-но він приземляється, як відразу продовжує рух і мчить до мене розлюченим туманом.

Коли Сел опиняється поруч, я бачу, що його очі — суворе яскраве золото. Скидається на те, що він тільки-но повернувся з полювання: червоні щоки, сплутане смоляно-чорне волосся, сліди бруду на темному пальті та коронний ефір, що огортає мага хмарою, свіжою та їдкою. Запалене віскі.

— Пояснюйте! — реве Сел, дивлячись на Вільяма згори вниз.

Вільям знову зітхає, уже важче, та продовжує свою роботу.

— Привіт, Селвіне. Уже повернувся з полювання?

— Кампус чистий, — огризається Сел. — Тільки уявіть мою паніку, коли я повернувся додому, а ви обоє зникли. У вас є дві хвилини… ні, одна хвилина, щоб виправдатися, перш ніж я потягну Брі назад до…

Суворий погляд Села наштовхується на мою лівицю в руках Вільяма.

Він, напевно, шалено розлючений через те, що не відразу збагнув що до чого. Не встигаю я і вдихнути, як мерлін помічає цілющий ефір, що огортає мою руку від ліктя до зап’ястя. Його ніздрі роздуваються, вловлюючи запах решток озону в повітрі.

— Ти обпеклася, — каже Сел і підводить погляд, що суворішає, зустрівшись із моїм. — Знову.

Він уперше подивився мені в очі, відколи повернувся. Уперше ми побачилися за останній тиждень. І це перші слова, які він сказав мені після цілих днів мовчання.

Й от ми знову сваримось через те, що розділило нас.

Я прикушую губу, щоб не закричати на нього.

— Я казала тобі, що не можу просто сидіти в кімнаті, поки ви всі полюєте та б’єтеся. Я маю…

— Ти маєш бути в Маєтку! — рявкає Сел. — За трьома шарами захисту, Бріано! — Він тицяє пальцем на мої рани: — Хіба це не достатній доказ?

Мої щоки заливають сором і збентеження. А на додачу я ще й відчуваю укол від того, що Селвін використав моє повне ім’я, аби докорити.

— Щойно я зможу контролювати ефір Артура, то більше не потребуватиму захисту. І ти не можеш вічно вказувати мені, придворний магу!

Він опускає на мене безжальний погляд.

— Я вказуватиму тобі, доки не пройдеш Королівський ритуал, і не зупинюсь ані на мить раніше.

Тепер я вже не можу стримати крик — безслівний звук розпачу з-поза стиснутих зубів:

— А як щодо решти?

Сел здіймає чорну брову.

— Кажи конкретніше.

— Ти… — Я починаю підводитися, але Вільям миттю тягне мене назад. Ще не північ, я могла б вирватися з його рук за допомогою сили Артура, але ж це Вільям. Нехай він і не влізатиме в нашу сварку, але нізащо не відпустить мене зі свіжими ранами — такий от цілитель аж до кісток. — Ти наказав решті стежити за мною по кампусу!

Сел міцно стискає губи.

— Так, наказав.

— Мені не потрібно, щоб мене охороняли…

— Вочевидь потрібно, — хитає він головою. — Ти хоч можеш уявити…

Його думку перериває коротке різке виття з-за рову навколо арени. Цей звук придушує нашу сварку. Серце починає вистукувати по ребрах так швидко, що аж боляче. Я знаю цей крик… Я пам’ятаю його.

— Селе…

Вираз його обличчя за мить змінюється зі здивування на непорушну зосередженість.

— Прикрий її, — наказує Сел Вільямові та кидається праворуч від мене, а до обох його долонь уже стікається ефір.

Вільям так хутко зіскакує на ноги ліворуч, що я навіть не встигаю помітити. Його ефірна броня збирається швидким потоком дзвінких пластин і кольчуги. Я придушую заздрість.

Пронизливий вереск лунає знову. Він ударяється об скелю та відбивається назад до дерев, обманюючи наші вуха.

— Скільки їх? — питаю я.

— Забагато. Можливо, зграя.

Сел кидає погляд за наші спини та вище за скелю, де в темряві ночі ліс розкинувся аж до самого Маєтку. Я знаю, що він хоче зробити, про що думає. Він хоче наказати мені бігти назад, звідки ми прийшли, повернутися до безпеки за захисними закляттями.

— Біжи.

— Ні, — заперечую я, стиснувши зуби. — Я маю силу Артура!

Його очі спалахують.

— Але не його мудрість.

Хай би що він прораховував, хай би які сценарії розвитку програвав у своїх думках, мене в них нема.

— Вільяме, нам потрібна міць Ґавейна. Скільки ще?

Вільям кидає погляд на місяць над головою. Швидка розмова з небом про силу в його крові.

— Ще кілька хвилин…

Сел лається.

— Занадто довго.

— Забери Брі назад до Маєтку, — говорить Вільям. — Я зможу сам упоратись.

Сел примружує очі, вдивляючись у темряву, де бачить більше, ніж ми… І його обличчя блідне.

— Ні, Вільяме, не зможеш.

— Селвіне! — На обличчі Вільяма з’являється образа. — Я сказав, що зможу впоратись! Припини…

— О ні… — Я нарешті бачу, що знайшло нас у лісі.

Вільям простежує за моїм простягнутим пальцем, і кров відливає від його обличчя.

— Боже мій.

З-за дерев з’являється дванадцять величезних броньованих повністю тілесних пекельних лисів. Може, ці чудовиська й нижчі демони ізелі, але кожен із них завбільшки з вантажівку. Ряд монстрів простягається на десять метрів у кожен бік. З їхніх тіл здіймається зелений димний ефір, розлітаючись у дванадцять хмар із кожним змахом лускатих хвостів.

Вільям робить по одному оберту зап’ястями, різкий рух угору, і на його долонях із передпліччями з’являються дві блискучі рукавиці.

— Це не зграя.

— Ні, — проціджує Сел крізь зуби. — Це легіон.

Сел уже зібрав достатньо ефіру, щоб створити навколо наших ніг вихор хмар, прохолодний на дотик і цілковито під його контролем, але я не впевнена, що цього вистачить. Ми із Селом удвох ледве відбилися від трьох лисів, а вони були вдвічі менші за цих і лише частково тілесні. Я ще ніколи не бачила так багато повністю тілесних Народжених тінями одночасно. Скільки ефіру їм удалося поглинути, щоб стати достатньо матеріальними, аби їх могли бачити Єдинороджені?

Лиси клацають зубами перед бар’єром Села. Б’ються в нього чолом. Випробовують його. Від кожного удару з’являються брижі ефіру, яскраві кола в повітрі.

— Бар’єр же стримає їх, правда? — питаю я.

Неначе у відповідь на моє запитання, лис просто навпроти нас відходить назад і низько присідає. Він широко розкриває пащу в оглушливому кличі — й ефір із захисного бар’єра Села починає текти йому в рот струменем сріблястого диму.

— От дідь…

Лайку Села перериває ще один клич, а потім іще один, доки всі дванадцять лисів не починають стягувати частину магічної завіси у свої тіла, змушуючи бар’єр тоншати перед нашими очима.

2

Сел завмирає на місці. Лише його очі стрибають вверх-вниз по бар’єру, який зникає, спостерігаючи за дванадцятьма вихорами, що вливаються в пащі лисів. Я не знаю, чи він думає, чи панікує. Господи, сподіваюсь, що не другий варіант. Я не хочу бачити, як Сел панікує.

Використання ефіру для боротьби з потужними Народженими тінями — це палиця на два кінці: з нього можна зробити зброю… або ж наші вороги можуть поглинути ефір, щоб стати сильнішими. Іноді це відбувається протягом однієї битви.

Вільям поряд зі мною напружується. Тепер у кожній долоні в нього лежить кинджал Ґавейна.

— Ми могли б попередити решту.

Сел кліпає і повертається до реальності, хитаючи головою:

— Нема часу.

Я ступаю крок уперед, і ця дія привертає увагу найбільшого лиса. Він із клацанням стуляє пащу та опускає голову, направляючи темно-зелений погляд просто на мене. Лиси з обох боків від нього теж розвертаються й витріщаються на мене.

— Вони знають, хто Брі така, — гарчить Сел. — І прийшли по неї.

Придворний маг рявкає накази, не відриваючи погляду від легіону:

— Відведи її назад на скелю й до Маєтку. Якщо вони пройдуть повз мене, прямуйте до підвалу та відчиніть Стіну віків. Замкніть її за собою та тікайте тунелями.

Сел скидає пальто, залишаючись у футболці та звільняючи руки й торс для битви.

— Я затримаю їх.

— Як? — кричу я. — Вони зжирають бар’єр! І зброю твою теж зжеруть!

Його погляд тьмяніє.

— Спершу їм доведеться її спіймати.

Сел крокує назустріч лисам, нарощуючи свій ураган. Вітер свистить і набирає швидкість, а потім набуває форми, якої хоче маг: один довгий срібний ефірний ланцюг, що продовжує збільшуватися на землі, ланка за ланкою. На одному кінці матеріалізується важка кругла гиря завбільшки із софтбольний м’яч{1}, на іншому — держак із моторошним на вигляд вигнутим лезом.

Я відразу впізнаю це знаряддя з тренувань на арені, організованих за участі Селових ефірних істот — це кусаріґама{2}. Зброя, призначена поневолити, притягнути якомога ближче та розрубати ворога.

Сел бере серп у ліву руку та з крехтінням піднімає в повітря важку кулю-гирю, прикріплену до іншого кінця ланцюга. М’язи на його спині та руках напружуються, коли він заводить гирю в широкий оберт над головою. Уже на другому оберті куля рухається так швидко, що стає сріблястою тінню, яка свистить у темряві. Виск лисів голоснішає.

Дві теплі долоні відвертають моє обличчя від видовища. Я розвертаюсь, ахаючи, і бачу Вільяма. Його погляд, уже світячись насиченим, пульсівним зеленим сяйвом Ґавейна, вгризається в мої очі. Хлопець перекрикує шум:

— Якщо йому доведеться захищати тебе, він не захистить себе!

— Але…

— Нам треба тікати, Брі!

Я ковтаю та киваю. Гаразд.

Ми тікаємо.

Але вже пізно. Ми встигаємо ступити лише кілька кроків до кам’яних сходів у скелі, коли Вільям стурбовано скрикує.

Зі скелі мчить велика тінь, чорна куля у формі людини, та цілиться просто на мене.

Не зупиняючись і не сповільнюючись, останньої миті тінь нахиляється та перекидає мене собі через плече одним рухом, від якого скручує нутрощі. Світ перевертається догори дриґом. Повітря виривається зсередини болючим свистом. Незнайомець за частку секунди розвертається, міцно тримаючи мене, поклавши руку на стегна, та біжить назад, звідки з’явився, перш ніж Вільям встигає зреагувати.

У мене вже паморочиться в голові, але від паніки розум починає працювати швидше. Що не крок голова відбивається від спини викрадача, розбиваючи думки на нерівні частинки.

Легіон Народжених тінями. Повністю тілесних, достатньо могутніх, аби здолати ослаблених Народжених легендою. Сел наодинці на межі й поступається силою.

У полоні. Хтось викрав мене зсередини бар’єра. Це не може бути демон. Не ґоріхель-перевертень. На мене напала людина, просто коли Сел відвернувся. Час ідеально прорахований із нападом демонів, занадто ідеально…

Раптом у голові зринає відповідь.

«Моя володарка, Морґана». Раз попереджав нас, попереджав мене…

Народжені тінями й рід Морґани у змові. Об’єдналися проти Ордену. Раптом умикається мій інстинкт виживання. Гнів розганяє по венах ясність.

Я не дозволю себе викрасти.

Цей морґана вже на середині кам’яних сходів, а Вільям наздоганяє нас у повних обладунках. Я вдаряю по спині чужинця стиснутим кулаком. Раз. Другий.

— Ух, — стогне морґана під силою Артура (добре) та зашпортується, ледь не впустивши мене.

Перш ніж мені вдається вдарити ще раз, морґана сильніше притискає мої стегна лівою рукою та стрибає решту підйому, приземляючись на вершині за один рух. Минає частка секунди — і незнайомець стрибає знову. Тепер ми приземляємось на широких нижніх гілках гігантського білого дуба, що росте в лісі між Маєтком та ареною.

Я досі лежу на плечі викрадача, і мої груди здіймаються разом із його грудьми, коли він робить глибокий вдих… І стрибає знову… І знову, доки ми не опиняємось на висоті шести поверхів на одній із гілок дерева.

Раптом він нахиляється та ставить мене на ноги так, щоб я притиснулася спиною до широкого стовбура. Ширини гілки піді мною якраз вистачає, щоб помістилися обидві ноги. Груба кора за спиною трохи заспокоює, але ми жахливо далеко від землі.

За лічені секунди морґана ув’язнив мене занадто високо, щоб утекти, навіть з усією тією силою Артура, що є в моїх ногах.

Удалині відлунюються звуки легіону лисів: виск і клацання, потім розлючене завивання. Поки мій нападник мчить уздовж гілки дерева, його освітлюють короткі спалахи зеленого та блакитного ефіру. Ця людина мого зросту, вдягнена в чорну шкіряну туніку з поясом і тактичні штани. Рукавиці без пальців відкривають бліду шкіру. Поки морґана роздивляється землю внизу, його обличчя та волосся приховані важким чорним шкіряним каптуром.

Байдуже. Мені не обов’язково бачити ворога, щоб протистояти йому.

Тільки-но він опиняється на відстані витягнутої руки, я ступаю крок для удару, вкладаючи в той всю силу, але мій правий кулак опиняється лише міцно стиснутим у кулаці морґани, який той викинув угору останньої миті, навіть не подивившись у мій бік.

Його рука тримає мої пальці у впевненому захваті із чималою силою. Силою, яка може виявитися руйнівною…

Я викручуюсь. Знаходжу рівновагу. Копаю його коліно, змушую відпустити мене. Він відступає назад, я кидаюся вперед.

Правий хук летить морґані в ребра. Він вивертається, перш ніж удар долітає (занадто швидко), хапає руку, використовує пришвидшення та порушує мою рівновагу. Я врізаюся в нього, ледь не зісковзнувши з гілки. Викрадач міцно тримає мене за зап’ястя.

А потім хихоче.

Хихоче!

Він… сміється? З мене?

З нутрощів до грудей несеться лютий рик, і червоний корінь у мені оживає. Яскраво зацвітає на лікті та мчить до зап’ястя, поглинаючи обидва наші кулаки полум’ям.

Але обпікає тільки один із них.

Мій нападник скрикує від болю та відскакує назад по гілці. Він спритно приземляється у присід, балансуючи на п’ятках, притискаючи одну руку до грудей та тихо сичачи в тіні лісу.

Світло кореня збирається кругом мене. Пульсує навколо кулаків під удари серця — слова, перетворені на ритм. Я не тікатиму. Я не тікатиму. Я не тікатиму. Навіть не бачачи віддзеркалення, я знаю, що мої очі набули яскравого багрового відтінку кривавого ремесла.

Навіть очі нападника блищать вогнями моїх предків. Я піднімаю підборіддя.

— І хто сміється тепер?

Мовчання одну секунду, дві. А потім хихикання повертається, а за ним — веселий голос юнака з акцентом.

— Досі я… моя повелителько.

Корінь навколо моїх рук блимає. «Моя повелителько». Я примружую очі.

— Перепрошую?

— Отже, це правда, — каже незнайомець, чітко вимовляючи звук «р». Можливо, шотландець? — Те, що кажуть про твій ефір.

— Що ти знаєш про мій ефір? — рявкаю я.

Раптом він підводить голову, щоб подивитися на мене. Щоки обдає хвилею тепла. Корінь знову яскравішає.

— Хто ти?

Він підносить руку, ніби захищаючись.

— Я…

Вжух! У повітрі ляскає яскраво-блакитний ефірний батіг, обертаючись навколо щиколотки мого нападника, як змія. Незнайомець напружується.

— От дідько.

Сяйливий батіг натягується та легко зриває юнака з гілки.

Але мій нападник швидкий. Падаючи, він створює ефірний клинок в одній руці та розрізає батіг.

Селвін теж не гає часу. Він кидається на чужинця, навіть перш ніж той удариться об землю. За мілісекунду хлопець уже лежить на спині, а Селвін нависає над ним, перетворивши батіг на зазубрений клинок, наставлений незнайомцеві на горло. Груди Села ходять ходуном: він або захекався, або розлючений; може, і те і те. З обличчя та щік на плечі цівками стікають жовто-зелений пил і згустки слизу. Плечі, наче мантія, вкривають шматки мертвих демонів. У тому легіоні був добрий десяток лисів… Він убив усіх?

Може, я зараз і не подобаюсь Селу, але він тут, щоб захищати мене. Навіть якщо розум не до кінця усвідомлює цей факт, магія все розуміє. Кореневе полум’я блідне, а потім гасне. Я трохи хитаюсь, але стою на ногах. На щастя, маленькі спалахи кореня вже не виснажують мене так, як раніше.

— Я мав би вбити тебе за те, що ти торкнувся її.

Я знаю, що Сел говорить про мене, але після нашої сварки цей злий власницький тон, який долітає до мене серед гілок дерева, здається недоречним. Неначе він говорить про когось іншого. Про коронну спадкоємицю, а не Брі.

— Я мав би, — тихо говорить Сел, — і, мабуть, так і зроблю.

— Кейне!

Незнайомець зриває із себе каптур, показуючи сплутане темно-каштанове волосся, довге зверху та коротко стрижене з боків, і пару сяйливих золотистих очей. Білий юнак, якому заледве двадцять.

Сел кліпає.

— Дуґласе?

Мій викрадач — мерлін. Зовсім не морґана. Мене накриває хвиля спантеличення та збентеження. Навіщо мерліну намагатися викрасти мене?

— Давно не бачились, — м’який шотландський говір Дуґласа огортає його слова.

— Дуже давно. — Від безжального виразу обличчя Села по спині пробігає холодок побоювання. Те, що він не відводить клинок, помічаю не тільки я.

— Опусти зброю, придворний магу, — наказує Дуґлас.

Губи Села повзуть угору.

— Коли забажаю.

— Селвіне! — Я чую голос Вільяма та його біг. Він продирається крізь ожину та з’являється під деревом. — Де Брі?

— Я тут! — гукаю я.

Вільям закидає голову, щоб побачити мене на дереві, і його сяйливі зелені очі розширюються.

Сел уперше кидає на мене погляд.

— Вона в безпеці.

— Завдяки мені, — каже Дуґлас і користується відверненою увагою Села, щоб ліктем відкинути його клинок і скочити на ноги.

— Навіщо мені дякувати за твої послуги, — каже придворний маг, криво посміхаючись і показуючи на праву руку Дуґласа клинком, — коли Бріана вочевидь сама вже зробила тобі таку честь?

— Еге ж, — пихкає Дуґлас, перевертаючи руку. Навіть із такої висоти я бачу пропалену дірку в центрі його шкіряної рукавиці. Він піднімає обличчя, доки не зустрічається зі мною поглядом. Його посмішка — спалах білих зубів і довгих ікл у темряві. — Вона вже встигла.

Селу, втім, більше не весело.

— Дуґласе, ти…

— Носвайт та{3}, Селвіне, — роздається на галявині новий голос. Низький і плавний, як теплий мед, він розтікається по моєму хребту, залишаючи по собі мурашки.

Новий мерлін, що з’являється з-за дерев, має теплу оливкову шкіру та густе чорне волосся, зачесане назад і вибрите на потилиці й з боків. Виходячи вперед, він поправляє довге чорне пальто. На кожному широкому лацкані срібними нитками вишито символ Народжених легендою. На плечах мерліна в тіні поблискують срібні люверси.

Чоловік вичікувально дивиться на Села. У відповідь придворний маг розкриває пальці та відпускає створену раніше зброю. Вона розчиняється у блискучу хмарку, не встигнувши впасти на землю. На моє здивування, Сел голосно ковтає та випростується, перш ніж звернутися до новоприбулого:

— Носвайт та, магу-сенешалю.

У мене всередині все обривається. Якщо чоловік піді мною — це маг-сенешаль, то він один із найвищих за рангом мерлінів Ордену. Радник Вищої ради Правителів.

Неначе за наказом із лісу випливають чотири постаті, по дві з кожного боку від сенешаля. Навколо долонь і зап’ясть у них кружляє магічний вогонь, живий і готовий до перетворення. Їхні очі — золотаві, сяйливі, яскраві, пронизують імлу, що розсіюється, показуючи мені, хто вони насправді такі. Однак повну картину розкриває їхнє вбрання. Тактичне спорядження що не крок перетворює їх на смертоносні тіні: блискучі чоботи, чорні штани та важкі туніки з каптурами, що глибоко насунуті й ховають їхні обличчя в темряві. Шкіряні рукавиці з відкритими пальцями, на яких срібні смужки — нитки, що проводять ефір. Усі четверо, високі та широкоплечі, випромінюють силу й контроль. Вони синхронно зупиняються за сенешалем, ніби стримувана кінетична енергія.

Ще одне усвідомлення наскакує на мене, мовби чийсь удар.

Ці мерліни — Магічна варта, елітний військовий підрозділ сил Ордену. А це означає, що чоловік, який звернувся до Села, — не просто один із сенешалів Ради. Це Ереб Вареліан, сенешаль тіней. Наймогутніший мерлін у світі.

Я різко вдихаю. Зненацька жар, якого я ще ніколи не відчувала, опалює мою шкіру. Пече від декількох поглядів мерлінів, підведених, щоб знайти мене, — настільки палючих, що я кривлю обличчя.

Одначе Ереб повільно, навмисно розвертається не до мене, а до Села, щоб роздивитися рештки знищених демонів на його одязі.

— Здається, придворний магу, що у вас на порозі не вовки, а лиси{4}.

— Я впевнений, що вовки не сильно відстають, — спокійно відказує Селвін.

Ереб довго дивиться на Села, ніби вирішуючи, чи той поводиться зухвало. Чи було зауваження Села буквальним, про пекельних хортів, а чи метафоричним, про наших нових гостей.

— Вони завжди близько, — нарешті відповідає він.

— Я знищив легіон, — каже Сел і дивиться повз Ереба в ліс. — Але нам необхідно обшукати місцевість на присутність іхеля.

— Ми вже обшукали місцевість, — відповідає один із магічних вартових у каптурі. — Жодного не знайдено.

Сел хитає головою:

— Усім відомо, що ізелі не працюють разом, хіба що ними керує іхель…

— А протягом багатьох років «усім було відомо», що ґоріхелі-перевертні вимерли, — заперечує Ереб. — І все ж таки один із них просочився до цієї філії менш ніж шість місяців тому.

Ми із Селом разом напружуємося від згадки Раза. Сел ніколи не думав, що ґоріхелі вимерли. Насправді тільки він і підозрював, що серед нас міг бути ґоріхель, вивчав і вичікував. Сел припустився лише однієї помилки — вирішив, що тим демоном була я.

На моїх губах розцвітає заперечення, і Сел відкашлюється навмисно голосно. Чітке застереження придушити цей цвіт, перш ніж він перетвориться на слова. Я стискаю зуби. Гаразд.

Ереб продовжує:

— Якщо обмежимо полювання тільки тим, що відомо, незабаром невідоме почне полювати на нас. — Він цикає язиком. — А щодо вашої попередньої заяви: чи ви достеменно впевнений, що позбулися всього легіону?

Сел здіймає підборіддя.

— Так.

— Зрозуміло.

Вогняний погляд сенешаля перекочується на Вільяма:

— Спадкоємець Сіттерсон із роду Ґавейна, я припускаю?

— Так, — мовить Вільям і підходить ближче. — Доброго вечора, сенешалю Вареліане. Вартові, — він киває мовчазним мерлінам, чиї обличчя досі сховані в тіні. — Ми не сподівалися сьогодні на візит членів Ради.

— Із міркувань безпеки ми не оголошуємо про своє переміщення, — говорить Ереб. — Я впевнений, що ви розумієте.

Він схиляє голову, вдивляючись у яскравий смарагдовий відблиск Ґавейна в очах Вільяма.

— Мене вже давно захоплюють суперечливі спадщини роду Ґавейна. В одній руці — сила розтрощити кістки супротивника, а в іншій — сила його зцілити. Поетично.

Прочитати емоції Вільяма неможливо.

— Гадаю, можна й так сказати.

— Дипломатичність і тактовність, — каже Ереб, і його пухкі губи розтягуються в посмішці. Ікла в нього довгі. Це знак віку та мерлінівської сили. Просто як в Айзека. — Я помітив, що це також спадщина вашого роду.

Вільям опускає підборіддя.

— Мій батько погодився б із вами.

— Якщо місцевість безпечна і пристойності себе вичерпали, — нетерпляче говорить Сел, — я спущу коронну спадкоємицю з… дерева.

Коли сенешаль нарешті підводить голову, щоб глянути в мій бік, сама сила його погляду ледь не збиває мене з гілки. Звичайно ж, Ереб уже помітив мене. Він навмисне залишив привітання зі мною наостанок.

Повисає пауза. Повітря потріскує від очікування. Людським вухам цього звуку не вловити, але я впевнена, що зараз кожен мерлін на цьому клятому полі чує, як шалено стукає моє серце.

— Ні, не спустите, — м’яко відказує Ереб.

Сел різко підводить голову:

— Перепрошую?

Ереб киває Дуґласу:

— Вартовий Дуґласе, зробите честь?

Не встигає Сел знову заперечити, як Дуґлас ступає два швидкі кроки та хутко заскакує на гілку піді мною, потім на наступну, доки раптом опиняється там, звідки ми починали. Я відступаю на крок, і нога зісковзує по корі, що розкришилась. Дуґлас ловить мене за лікоть.

— Обережніше, моя повелителько.

Тепер, коли вартовий Дуґлас зняв свій каптур, я бачу, що він має глибоко посаджені очі кольору сонця, яскравіші, ніж у Села. З такої відстані вони обдають обличчя теплим світінням. Як і Сел, цей мерлін має татуювання, але в нього вони звиваються наче лози по боках шиї, розквітають заплутаними переплетіннями та тягнуться аж до блідих пальців, яких його рукавиці не закривають.

Усвідомлюючи, що знизу на нас дивляться, та обурюючись від імені Села, я обережно звільняюсь від хватки мерліна.

— Спусти вже мене нарешті.

Його очі блищать.

— Так, повелителько.

Він повільно ступає, тепер уже показуючи свої дії наперед, щоб я бачила його наближення. Коли я киваю, він нахиляється та підкладає одну руку мені під коліна, а іншою обіймає за плечі, щоб без зусиль підняти. Не втрачаючи рівноваги, він розвертається, сходить із гілки зі мною в руках і приземляється так м’яко, що я майже не відчуваю удару, коли він торкається ґрунту.

Утім, коли я стаю на землю ногами, то чую, як із неї здіймається приглушений шепіт. Тихе обурення предків, яких я не впізнаю. Цей прояв кореня був мінімальним, коли порівняти з тим, що я зробила в печері… Але його було достатньо. Достатньо, аби мертві почали скаржитися.

Я ковтаю слину. Треба якомога швидше зв’язатися з Мераєю. Запитати, чи хтось із живих теж відчув мій корінь.

Дуґлас помічає мій дискомфорт.

— Усе гаразд?

Я зустрічаю погляд Села, бачу напруження в його щелепі. Зараз він лютує з усіх можливих причин на світі, але водночас я бачу й розуміння. Він точно знає, що я занепокоєна через спільноту кореневих ремісників, і точно знає, чому я нічого не можу сказати про це перед Магічною вартою.

— Усе добре.

Я вислизаю з рук Дуґласа й опиняюсь просто перед натовпом мерлінів, повних очікування… І сенешалем Вищої ради Правителів.

Я ще не бачила таких темно-червоних очей, як в Ереба. Вони кольору густої серцевої крові, лише на частку відтінку відрізняються від чорного. На обличчі не видно жодних емоцій, але його увага, тільки сам факт погляду, обпалює ніжну шкіру на моїх щоках. До цієї миті я назвала б Айзека Соренсона найбільш приголомшливим мерліном, якого я зустрічала, проте пильне зосередження Ереба Вареліана перетворило б споглядання Айзека на порожню погрозу. Я чую, як калатає серце. По моїх нервах розбігається страх… «Коли настане час, якщо він настане, не бійся».

Я донька своєї матері.

А ще я… вкрита брудом.

Можу тільки здогадуватися, який вигляд маю перед Еребом. Рубці, які ще загоюються і які я сама собі заподіяла, розбігаються передпліччями червоними смугами. Колись блискучі кучері повилазили зі своїх завитків, їхні кінці розтріпалися та розпушилися.

Ураз погляд Ереба втрачає значення. Його сила втрачає значення. Важливо лише те, як зараз, у цю мить зреагую я. Я не можу злякатися першого ж члена Ради, якого зустріла. І не злякаюся.

Я здіймаю підборіддя та крокую вперед, щоб безпосередньо постати перед полум’ям погляду Ереба.

— Сенешалю Вареліане.

Багрові очі розплющуються ширше. З такої відстані погляд сенешаля — мовчазна холодна зброя… Але що ближче я підходжу, то чіткіше на його обличчі проминають цікавість і очікування. Він вражений.

— Коронна спадкоємице Метьюз, — його слова звучать гучно та дзвінко, щоб почули всі. — Вважаю за честь перебувати у вашій присутності.

А потім, без жодного застереження, Ереб Вареліан, наймогутніший мерлін у світі, опускається на одне коліно, щоб уклонитися мені.

3

Магічна варта одне за одним наслідує приклад Ереба, доки всі не стоять навколішках. Краї їхніх тунік лежать на землі, вкриваючи її чорним і мерехтливим срібним.

Ліворуч від мене Вільям дивиться на магів, що опустилися на коліна, а потім знову на мене. Точно. Зараз треба скористатися протоколом, який учила. Я прочищаю горло та кажу:

— Підведіться, магу-сенешалю Вищої ради Вареліане та шляхетні члени Магічної варти Круглого столу.

Ереб із мерлінами спритно зводяться на ноги та стають в урочисту стійку.

Ереб дивиться мені в очі, не кліпаючи, і я розумію, що він чекає, аби я направляла решту розмови.

— Я…

Протокол, протокол, ну ж бо, Брі! Почни з формальностей.

— Ласкаво просимо до Південної філії, сенешалю тіней. Ваша регентка прибула разом із вами? Буду рада з нею познайомитись.

Ереб усміхається, і вираз його обличчя стає майже ніжним.

— Як командувачка військ, регентка Цестра подорожує з рештою Варти. Вона буде присутня на завтрашній церемонії. А також інші двоє Правителів та їхні сенешалі.

У моєму горлі наростає паніка. Усі троє Правителів і їхні сенешалі на поминальній службі. Рада шістьох у повному складі вже майже тут. Я ще більше радію тому, що попередила кореневих ремісників на території кампусу.

Сел незадоволений і не приховує цього.

— Ми очікували, що перед церемонією до нас приєднаються додаткові мерліни. Ми не чекали на прибуття Ради чи Магічної варти.

Ереб здіймає підборіддя.

— Магічна варта зачищає кожну локацію перед прибуттям Ради. Завчасне повідомлення дає ворогам час скласти план дій проти нас.

Усередині мене спалахує раптове роздратування.

— Отже, ми ваші вороги? Це тому нас не попередили, що ви будете присутні на завтрашній службі?

Сел різко переводить погляд на мене, здіймаючи брови.

Ереб розгублено кліпає.

— Н-ні, моя повелителько. Звісно, ні.

Він розтуляє рот, але знову стуляє його, ніби бажає переформулювати своє наступне речення, перш ніж озвучити.

Ми застали його зненацька. Добре. Тепер він знає, як воно.

Зрештою Ереб продовжує говорити (доволі обережно, як я помічаю):

— Керівництво Ордену вже кілька років не з’являлось публічно в одному місці, і, звісно ж, Артур не прикликав свого спадкоємця протягом двох із половиною століть.

— Чи означає це, що вся Магічна варта була призначена на захід, що відбудеться цими вихідними? — питає Сел, проходячи поглядом по мовчазних фігурах за спиною Ереба.

— Так, усі двадцять чотири вартові будуть на місці, — відповідає Ереб. — За ними прибуде другорядний підтримувальний підрозділ.

— Чимала вогнева міць для похорону, — бурмочу я.

— Моя повелителько, у ці непевні часи, коли Народжені тінями можуть ховатися на видноті, неможливо бути занадто обережними. Будь-яке велике зібрання несе із собою додатковий ризик, а ви все ж таки… — Ереб, нахмурившись, хитає головою, а потім продовжує: — Не маєте придворного мага, зв’язаного з вами присягою.

Це доволі влучна шпичка. У зовнішніх кутиках очей Села з’являються напружені лінії, але він утримується від коментаря.

Я пробую змінити тему:

— Якщо бажаєте, завтра зранку можемо відвести вас на місце церемонії раніше.

Легка нотка тріумфу на обличчі Ереба підказує, що спроба уникнути напруження не вдалася. Натомість мої слова дали йому зачіпку, якої я не бачу.

— У цьому немає потреби, коронна спадкоємице. Там зараз наша інша команда. Ми залишимось тут, оскільки робота мерліна — це переконатися, що рівень захисту, який ви отримаєте, неприступний і вдень, і вночі, хай би де ви перебували: всередині Маєтку філії, на навколишній території чи навіть на її краю.

Робота мерліна. Він говорить про Села. О ні.

— Те, що ми прибули саме зараз, — щаслива випадковість, — каже Ереб, і в його очах закипає злість. — Якщо те, що я тут щойно засвідчив, — це все, на що здатен придворний маг Південної філії.

Сел клякне.

— Я гарантую вам, сенешалю Вареліане…

— Ви анічогісінько мені не гарантуєте, придворний магу Кейне! — зривається Ереб. — Про які гарантії може йти мова, коли я прибуваю й бачу, як дванадцятеро кедні-іфернів знищують ваш бар’єр? — Він показує рукою на мене, на моє обличчя та досі незагоєні руки: — І коли коронна спадкоємиця Артура вкрита землею та пилом, поранена й тікає, рятуючи своє життя.

Коли Сел не спростовує слів Ереба, я розтуляю рот, аби самій їх оскаржити, сказати, що Сел не відповідальний за мій вигляд і мої рани. Але тільки-но я збираюся це зробити, як на лікті з’являється рука Вільяма. Я не знаю, чи він хоче, щоб я припнула язик заради себе чи заради Села, але його хват досить сильний, аби я зрозуміла застереження. Не треба. І Вільям, і Сел уже зупинили мене по одному разу. Чи варто довіритися їм, а чи все ж таки висловити претензію Еребу? Тут установлена якась… процедура, певний лад речей, давно очікувана конфронтація, до якої я лише злегка дотична. Тож не наважуюсь.

Голос Ереба стає низьким і повним загрози:

— Приведіть демона, знищенням якого придворний маг Кейн знехтував.

Сел різко здіймає голову, його очі округляються, і цієї миті з напрямку арени виходить шоста вартова, тягнучи крізь кущі щось сяйливе та зелене.

Величезний демон живий, але тільки заледве. У горлянці створіння погойдується спис, в якому я впізнаю типовий стиль Села, поки лис гарчить на вартову, що схопила його. Мерлін метнув свою зброю зі звичною силою, але не влучив у ціль на лічені міліметри. Хлопець хмуриться.

— Я був переконаний, що цей удар смертельний, як і решта.

— Переконання — це не факт, придворний магу Кейне, — тихо говорить Ереб.

По горлу Села до щік піднімається яскраво-червоний рум’янець.

— Так, сенешалю.

За сигналом Ереба вартова, що тримає присмертного лиса, випускає створіння в центр групи мерлінів. Усі з них, і Сел зокрема, як один підходять ближче, змикаючи коло, аби не дати йому втекти. Демон валиться на землю, витріщаючись на своїх ворогів.

— До чого ви ведете? — Я розвертаюсь до Ереба, палаючи від гніву. — Він пропустив одного, але ж очевидно, що ваша команда знайшла його!

— До чого я веду… — тихо промовляє Ереб.

Коли він замовкає, вітер змінює напрямок, і ніс демона різко здіймається вгору та бездумно рухається з боку в бік у пошуках сліду, доки не знаходить свою жертву — мене. Без жодного застереження він кидається в бік просвіту між Селом й Еребом, намагаючись дістати мене. Ереб обертається й одним плавним рухом хапає демона в польоті рукою. Його пальці вгризаються у броню створіння так глибоко, що з тих місць, де вони загрузли аж по самі кісточки, витікає газоподібний ефір.

— Я веду до того, що достатньо лише одного добре націленого смертельного удару від Народженого тінями, аби вбити Пробуджену спадкоємицю Артура та перекреслити п’ятнадцять століть жертв і перемог Ордену й Народжених легендою, у такий спосіб повністю знецінюючи їх.

Демон гарчить. І тут кулак Ереба загоряється блакитним полум’ям, таким гарячим і яскравим, що спалює лиса майже миттєво. Ефірний слід огортає запахами, які в мене асоціюються зі старовинними деревами та священними місцями: миро та живиця, запалений ладан.

Ереб витирає руки, струшує пил із лацканів і повертається до Селвіна.

— Я дав вам цю посаду, очікуючи, що ви захищатимете життя спадкоємця Артура ціною свого власного.

Сел настільки розлючений, що ледве здатний говорити.

— І я прийняв посаду із цією умовою, — випльовує він. — Коли був іще дитиною.

— Ви були вундеркіндом. Обдарованим дитям, — виправляє його Ереб. — А зараз стоїте переді мною, зазнавши цілковитої невдачі.

В очах Села спалахує непокора.

— Ніколас Девіс не був спадкоємцем Артура, тож, гадаю, щодо цього ми обидва зазнали невдачі!

Я не встигаю кліпнути, як Ереб перетворюється на розмиту фігуру, що мчить крізь поле, — і його рука опиняється на горлі Села. Він легко піднімає придворного мага, ніби той нічого не важить. Чоботи Села скребуть землю, потім смикаються в повітрі. З нього виривається клекотання, руки дряпають зап’ястя Ереба…

— Припиніть! — кричу я.

Ереб миттєво відпускає Села, кидаючи мага на землю, як мішок, але не відходить від нього.

— Пробачте мені, коронна спадкоємице.

Він дивиться, як Сел, зігнувшись навкарачки, кашляє та хрипить.

Я ступаю крок уперед:

— Селе…

Маг раз струшує головою, зупиняючи мене. Минає ще мить важкого дихання, і він із зусиллям підводиться навколішки. Його очі блищать і налилися кров’ю, щоки розпашіли, а у стиснутих кулаках і щільно зімкнених губах — ледве стримуваний гнів. Рука Ереба тримала його горло лише мить, але під щелепою вже проявилися темно-фіолетові синці. Вони загояться та зникнуть до ранку, але я знаю, що зараз вони болять.

— Придворний магу Кейне, чи маєте ви пояснення тому, що сталося тут сьогодні? Якщо так, то неодмінно говоріть. — Ереб примружує очі й додає: — Але обережно добирайте слова.

Пауза. Сел ковтає раз, іще раз, а потім говорить напруженим голосом:

— Я не можу пояснити, чому не зміг захистити коронну спадкоємицю.

— Зрозуміло, — киває Ереб. — А що ж ви можете?

Сел тримає на мені довгий погляд, а потім розвертається до Ереба:

— Я можу хіба що обміркувати власні дії.

— Щодо цього, — холодно повторює Ереб дотеп Села, — наші думки сходяться.

Дорогою до Маєтку нас оточує Магічна варта. Я не чую та не бачу їх, але якщо бодай зачіплююсь за гілку, їхні погляди починають поколювати шкіру.

Ліворуч від мене Ереб тихо спілкується з Вільямом. Праворуч — Сел мов та мовчазна тінь. Я знову намагаюся спіймати його погляд. Передати своє каяття, показати, що знаю, як напартачила.

Він не дивиться на мене. Напруження в шиї та плечах говорить за нього. Коли ми наближаємось до ліхтарів на задньому дворі Маєтку, я помічаю рани, яких не бачила глибоко в лісі. Поріз у Села на ключиці, прихований під слизом і засохлою кров’ю. Кров на його скроні, частково змита потом. Навіть срібні плаги в розтягнутих вухах наполовину закриті під брудом. Мабуть, пара кігтів різонула по його лівому плечу, роздерши чорну футболку. У шлунку назбирується кисла провина.

Середній бар’єр Села омиває обличчя. Двоє магічних вартових з’являються з лісу та стають лицем до внутрішньої частини завіси, здіймаючи до неї руки.

Сел хмуриться на мерлінів, які втручаються в його роботу.

— Я щойно створив цей бар’єр.

— І ми його підсилимо, — відповідає Ереб.

Сел зводить очі догори, і ми залишаємо двох вартових позаду. Коли виходимо на газон, бачу, що в Маєтку світиться більше вікон, ніж коли я пішла звідси. Решта Народжених легендою повернулася з патрулювання. Вони, безсумнівно, їдять пізню вечерю, копирсаються в холодильнику та коморі. Вільям прямує до бічного входу.

— Прошу мені вибачити. Я завжди заходжу до решти, коли вони повертаються, на випадок, якщо когось поранено.

— Спадкоємцю Сіттерсоне, — голос Ереба зупиняє Вільяма.

— Так? — Вільям розвертається. Коли він кидає на мене швидкий погляд, у яскравих прожекторах навколо Маєтку його очі блідо-зелені. Сила Ґавейна досі палає в ньому.

— Будь ласка, — Ереб змахує рукою в бік вартових, — візьміть вартову Олсен із собою. Я за мить приєднаюся до вас обох, аби представитися решті Народжених легендою.

Вартова скидає каптур, і я бачу високу жінку з коротким білявим хвостиком. Волосся над кожним її вухом вибрите. Вільям киває, розвертаючись разом із нею.

Я насуплююсь, дивлячись, як вони йдуть геть.

— Вільяму не потрібен конвоїр у власному домі.

Почувши мій голос, вартова розвертається на п’ятках, склавши руки за спиною. Її погляд стрибає на мене, а потім на Ереба. Я не думала, що моє зауваження прозвучить як наказ, але саме так його сприйняла жінка, і тепер вона чекає на роз’яснення або від мене, або від Ереба.

— Перепрошую, повелителько, — Ереб кліпає раз, два, явно збентежений. — Я відправив вартову Олсен супроводити спадкоємця Сіттерсона, а не караулити його. Вона може запропонувати невимушеніше представлення присутності Магічної варти, ніж формальний обмін титулами та привітаннями. Я гадав, що так буде легше для групи Народжених легендою, які щойно повернулися з полювання та безсумнівно горять бажанням опинитися в ліжках.

Ереб робить паузу, тепер теж чекаючи моєї відповіді. Вільям за спиною вартової Олсен смикає плечима.

— Добре, — кажу я. — Дякую, що пояснили.

Ереб схиляє голову.

— Прошу.

Кинувши мовчазний погляд, Олсен розвертається назад, і вони з Вільямом разом ідуть до будинку.

— Придворний магу Кейне, — говорить Ереб, показуючи рукою на задній фасад Маєтку та ряди вікон, які виходять сюди із житлових поверхів, — де розташована кімната коронної спадкоємиці?

Погляд Села стрибає на моє вікно, і його очі тьмяніють.

— Другий поверх, третє вікно.

Ереб примружує очі.

— Те вікно, що відчинене?

Сел уважно дивиться на мене, спрямовуючи свою відповідь Еребу:

— Так.

Я здригаюсь.

— Це моя…

Ереб переводить на мене зацікавлений погляд.

Я вагаюсь. Якщо скажу, що відчинене вікно — моя провина, а не Села, то доведеться визнати, що я успішно втекла від Селових спроб тримати мене в безпеці. Й Ереб додасть цей недолік до списку явних невдач Села у виконанні обов’язків, що постійно зростає.

— Тут є третій шар захисних бар’єрів, — нарешті мимрю я, зовсім уникаючи пояснення, — просто впритул до скла та цегли, по всій поверхні будівлі.

Ереб замислено мугикає, роздивляючись Маєток.

— Захист від ударів і проникнення? — запитує він у Села.

— Так, — відповідає хлопець.

Знову мугикання. Рішення ухвалено.

— Вартові Жао та Бренсоне, — гукає Ереб.

Двоє з трьох вартових, що лишилися, з’являються поряд з Еребом у тихому пориві вітру та синхронно знімають каптури. Високий чоловік східноазійської зовнішності з пухлими губами та яскраво-золотистими очима. Білий чоловік із зелено-золотавими очима. На обох красується типова стрижка Магічної варти з вибритими скронями.

— Так, сенешалю? — відгукуються вони.

— Один із вас на вході з під’їзною доріжкою, будь ласка, — наказує Ереб. — Інший залишиться тут у дворі.

Мерліни кивають і розділяються на два розмиті силуети, що мчать у протилежних напрямках.

Залишаються Сел, Ереб, Дуґлас і я. Вираз на обличчі Села — ретельно дібрана нудьга. Якщо чесно, мені цікаво, чи хоч одна людина вірить йому зараз. Цікаво, чи його звична зухвалість тільки ще більше роздратує Ереба.

— Ми закінчили? — протягує Сел.

— Ні, — відповідає Ереб та робить жест у бік вартового Дуґласа. Той за командою виходить уперед. — Гадаю, саме час для офіційного знайомства.

Ереб переводить погляд то на мене, то на мерліна.

— Коронна спадкоємице Бріано Метьюз, представляю вам вартового Ларкіна Дуґласа.

Я кліпаю.

— Ларкіна?

— Називайте мене Ларк, моя повелителько, — каже він, опускаючи підборіддя.

Ереб усміхається:

— Вартовий Дуґлас — наймолодший член Магічної варти, але вчився в одного з найкращих.

— У вас? — пустотливо перепитує Сел.

— Ні, — спокійно відповідає Ереб. — У свого батька, Калума Дуґласа.

— До речі, як справи у твого батька, Дуґласе? — питає Сел, і в очах мерліна запалюються іскорки. — Досі злиться, що його син програв Кейну?

Ларк не чіпляється за наживку Села.

— Він змирився з тим, що мене не обрали придворним магом, коли я долучився до Магічної варти, — впевнено відказує мерлін. Він розвертається до мене, його очі блищать: — Може, Селвін і має гучний титул, але нам дістаються всі найкращі польові місії.

— Так, — каже Сел, зітхаючи. — Коли Магічна варта не забезпечує охорону Правителів, вона діє в найтемніших тінях і бореться з найнебезпечнішими легіонами Народжених тінями, бла-бла-бла.

— Принаймні доки не буде короновано суверена, — смикає Ларк плечем.

— Так, доки не буде короновано суверена, а тоді… — Сел замовкає на півслові, примружує очі. Його погляд стрибає між Ларком і Еребом. — Тоді єдиний обов’язок вартового — захищати короля.

У повітрі повисає якась невисловлена напруга. Я прочищаю горло.

— Я щось упустила.

— Гадаю, що я теж, Бріано, — бурмоче Сел.

На обличчі Ларка проявляється тихий жаль.

— Слухай, Кейне…

Ереб розвертається до мене:

— Правителько, ви ж ознайомлені з організаційною структурою Ордену? З політикою спільноти?

— Так, ознайомлена.

Першої ж ночі, коли я приєдналася до філії, лорд Девіс описав Орден як живий організм, що діє злагоджено.

— Народжені легендою — це пульсівне серце Ордену.

Ереб усміхається:

— Так. А ви будете його головою та короною. Але за відсутності короля чи навіть коли його прикликано, Правителі — це скелет. Як регентка тіней, Цестра керує військовими силами мерлінів, Магічною вартою, мережею розвідки Ордену та всіма його службами безпеки.

— Службами безпеки, до яких належить і придворний маг, — голос Села став різким. Його попереднє зухвальство зникло з обличчя. — От лишень моя присяга переважає будь-який наказ від вас або від регентки Цестри.

— Переважала… — повільно пояснює Ереб, — поки не з’ясувалося, що ваша присяга була помилковою.

На щелепі Села напружується м’яз. Зненацька він підходить ближче і, на мій повний шок, торкається мене вперше за кілька тижнів. Довгі пальці обертаються навколо мого зап’ястя, але його хват зовсім не лагідний, а долоня спітніла.

— Якщо урок середньовічної політики завершено, тоді я вважаю, що коронній спадкоємиці необхідно відпочити…

— Селвіне, гадаю, ви розумієте, що я представив Ларкіна не просто так… — голос Ереба не звучить злостиво, а проте цілком наполегливо. — Ми цінуємо ваші послуги протягом останнього місяця, але…

— Просто скажіть уже, — вичавлює Сел.

— Відтепер вартовий Дуґлас захищатиме коронну спадкоємицю і супроводжуватиме її всюди, доки їх не буде зв’язано присягою придворного мага.

4

Слова Ереба накривають нас, неначе залізна ковдра. У мене все обривається всередині, тимчасом як Сел стає цілковито, моторошно, небезпечно непорушним.

Ереб, здається, розгублений.

— Із цим виникнуть якісь проблеми?

— Мені… мені не потрібен п-придворний маг, — затинаюсь я. — Нам потрібно знайти спадкоємця Девіса та повернути його додому цілим і неушкодженим.

Ереб повністю ігнорує мій протест щодо придворного мага.

— Я чув, що ви зі спадкоємцем Девісом доволі близькі. Це правда?

Його погляд зацікавлений, губи трохи підняті у приємному натяку на усмішку, але це запитання геть не невинне.

Правителі не дозволяють спадкоємцям мати романтичні стосунки, якщо існує імовірність, що з їхнього союзу з’явиться дитина. Діти, що належать до більш ніж одного роду, могли б ускладнити або навіть унеможливити здатність Ордену відстежувати та передбачати, котрий із нащадків стане спадкоємцем і який лицар-предок його прикличе. Стіл залишався організованим так довго лише завдяки чіткому відстежуванню кровних родів. Звісно ж, ми з Ніком — живий доказ того, що в нагляді Ордену є прогалини. Жоден член Ордену не знав нашого справжнього походження, доки Ланселот не прикликав Ніка, а Артур — мене.

От вам і вищість їхніх добрих намірів.

— Ми близькі, — відповідаю я нейтральним тоном.

Сел відпускає моє зап’ястя та відвертається. Відкашлюється.

— До виявлення їхніх справжніх кровних родів спадкоємець Девіс назвав коронну спадкоємицю Метьюз своїм пажем й обрав її сквайром на Святі відбору. Ці наміри було оголошено публічно.

Ереб суворо дивиться на Села.

— Намір прийняти присягу, яка не дала б ефекту, так. Зважаючи на те, що вони обоє спадкоємці й не можуть бути зв’язані таким способом. Боюсь, що неприємним побічним ефектом цієї правди є те, що деякі стосунки мусять зазнати краху на користь інших, — тиха нотка погрози в голосі Ереба прослизає між нами, наступаючи на п’ятки стриманій усмішці. — Як-от взаємини між вами та Радою, коронна спадкоємице. Чи між вами та вашим новим придворним магом. Ви маєте зрозуміти, що ваша безпека — це наш найвищий пріоритет.

— А мій найвищий пріоритет — рятувати тих, хто може бути в більшій безпосередній небезпеці, ніж я, — суперечу я. — А не зв’язувати себе з кимось, кого не знаю.

Ереб зітхає.

— Прошу, зрозумійте наше становище. Це не лише нечувано, аби спадкоємець Артура вашого віку не був зв’язаний із придворним магом, але й жодного разу за нашу історію спадкоємець Артура не був Пробуджений і не ставав коронним спадкоємцем без придворного мага поруч. Вартовий Дуґлас — найкращий кандидат, але… — Ереб дістає планшет із внутрішньої кишені пальта. — Якщо не бажаєте, аби присягу склав Ларкін, я зібрав для вашого розгляду шість кандидатур мерлінів. Вік кожного з них відрізняється від вашого щонайбільше на рік, до того ж у списку представлене різноманіття гендерів, заклинательних спеціалізацій та характерів. Хай би кого ви обрали, цей кандидат може прибути сюди протягом одного дня. Разом із вами та регенткою Цестрою ми можемо безпосередньо обговорити кожного потенційного придворного мага завтра після Ритуалу в печері.

Мої повіки починають здивовано тріпотіти від такого несподіваного повороту.

— Ритуал? Завтра?

Ереб здіймає брову.

— Хіба ви не готові до Королівського ритуалу, аби затвердити свій титул?

— Ні. Тобто так. — Серце калатає у грудях. Усе відбувається занадто швидко. — Я готова. Просто не думала, що це станеться так скоро.

— Нам варто відкласти?

— Ні! Але якщо матимете час після Ритуалу, то я хотіла б почути план пошуку спадкоємця Девіса. — Я додаю до голосу більше переконливості, тепер уже почуваючись упевненіше. — Повторюсь, він для мене у пріоритеті.

— Чудово. Але, як ми побачили сьогодні, ваше життя вже в небезпеці, отже, Орден теж у небезпеці. Я прочитав звіт про битву в оґов е трайґ, моя повелителько. Мені відомо, що ви знищили свого потенційного вбивцю, ґоріхеля Раза, самотужки, і я безперечно вражений. Але в ідеалі ви мали б мати зв’язаного сквайра поряд, який бився би з вами пліч-о-пліч. — Його погляд перетікає на Селвіна, оцінюючи мерліна. — І зв’язаного придворного мага, який бився б за вас. Натомість поруч не було ні того, ні того.

— Це несправедливо, — наполягаю я.

Я намагалася уникнути думок про вибір сквайра або придворного мага. Який у цьому сенс, якщо мене не підпускають до небезпеки? І мені не потрібен ані один, ані інший, щоб знайти Ніка.

— Ми всі билися в тому бою. Як одна філія. Селе, скажи йому.

Сел якусь мить непокірливо дивиться Еребу в очі, а потім відводить погляд.

— Тобі потрібен придворний маг, Бріано. Ми вже говорили про це.

Ми й справді говорили про це. Один раз. Коли стояли на балконі відразу після викрадення Ніка, і коли я висіла між двома версіями себе. Відважна Брі, приголомшена. Брі «до» і Брі «після», злиті воєдино. Медіум і спадкоємиця, випотрошені до порожнього вмістилища для старовинних сил, про які я ніколи не знала. Я хитаю головою, виринаючи з того дня, з того спогаду.

— А хіба не для цього потрібна Магічна варта?

— Так, Магічна варта дійсно захищає короля, але через інші свої завдання вона іноді відлучається від безпосередньої охорони. З іншого боку, придворний маг — це особистий охоронець на все життя. Пізніше, коли, е-е… — Щоки Ереба червоніють, але він відкашлюється та продовжує. — Коли народяться ваші спадкоємці, Магічну варту буде спрямовано на захист дітей, доки вони не досягнуть повноліття, але придворний маг залишатиметься з вами.

Господи… Шия починає палати, і раптом цілого подвір’я стає замало. Мені хочеться розчинитися у траві й просочитися в саме серце Землі, просто на інший її бік. Дайте зійти із цієї планети, будь ласка. Я відчуваю погляд Села на своєму обличчі, а разом із ним і погляди Ларка й Ереба.

— Може, не говоритимемо зараз про спадкоємців?

Обличчя Ереба ще більше буряковіє.

— Так, звичайно. Ще занадто рано для вашого юного віку та занадто пізно для цього вечора, аби порушувати цю тему, — усміхається він вибачливо. — Мені потрібно зателефонувати Цестрі, а вам варто відпочити. Вартовий Дуґласе?

Ларк простягає руку в бік Маєтку:

— Ходімо?

А потім, на моє здивування, нахиляється вбік від мене, щоб глянути на Села теж і запропонувати:

— Приєднаєшся до нас, придворний магу Кейне?

Сел здивовано кліпає, але швидко оговтується:

— Так, звичайно.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

ПРО АВТОРКУ

Трейсі Деонн — відзначена в The NewYork Times авторка бестселера «Народжені легендою» та фанатка у другому поколінні. Вона виросла в центрі Північної Кароліни, де в однакових пропорціях поглинала фентезійні книги та південну кухню. Здобувши ступені бакалавра та магістра з комунікаційних досліджень і перформатики в Університеті Північної Кароліни в Чапел-Гіллі, Трейсі працювала в театрі, в розробці відеоігор й у сфері початкової та середньої освіти. У вільний від письменництва час Трейсі виступає на конференціях із наукової фантастики та фентезі, читає фанфіки, організовує ігрові побачення для цуценят і незмінно вишукує все можливе зі смаком імбиру. Трейсі можна знайти у твіттері під ім’ям @tracydeonn і на сайті tracydeonn.com.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.