На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Розділ перший.
Дивовижна служба доставки містера Перкюріала

Жила-була відьма, чиїм улюбленим інгредієнтом була халепа.

І звали її міс Пампушка. Вона була чайною відьмою, а отже, не варила зілля в казані, як то зазвичай роблять відьми. Вона заварювала свої чари в чайничках. Користувалася дерев’яною ложкою, а не паличкою. Віддавала перевагу яйцям грифона та молоку однорога над оченятами тритонів.

Міс Пампушка не скніла в темній халабуді край болота, де мешкала більшість відьом. Вона жила в Чаклунській світлиці. І як відьомська крамниця, Чаклунська світлиця мала звичку за першої-ліпшої нагоди вирушати прогулятися, бо дуже не любила стовбичити на одному місці надто довго.

Міс Пампушка мала ученицю. Ту ученицю звали не Морганою, не Ріаннон і жодним із тих імен, що нині модні серед відьом. Її звали Єстедей. Багато років тому дівчинку підкинули в цирк, де вона росла геть самотня —компанію їй складали лише лисячі вушка та книжка про фей. Усередині обкладинки було нашкрябано слово «Єстедей», тож усі вирішили, що то її ім’я.

Але це було не так. Це слово було початком вирваного послання від її матері, яка залишила дівчинку в цирку, початком життя, повного самотності й холоду. А потім вона дізналася своє справжнє ім’я — Арабелла, — проте вирішила, що в ній більше від Єстедей, тож Єстедей і лишилася.

І коли одного дня Чаклунська світлиця знайшла дівчинку, міс Пампушка взяла її собі за ученицю. Відтоді все йшло чудово, навіть коли герої зазнали доволі суворих випробувань. Як виявилося, батьком Єстедей був містер Скорбота, мстивий Король демонів. Він мав срібне волосся і крижане серце — повна протилежність чайної відьми.

Він хотів, щоб Єстедей приєдналася до нього й правила Краєм мертвих. Невтомно й безжально намагався переконати її і, здавалося, ладен був переслідувати доньку навіть до краю світу, поки вона не поступиться.

Як виявилося, це дуже ускладнювало хазяйнування в чайній.

* * *

Був прохолодний вересневий вечір, чайна мандрувала лісистою місциною. Листя пофарбувалося в насичений золотий і сливово-фіолетовий, немов його запекли в духовці. Те, що вже опало, хрускотіло під пташиними ногами Чаклунської світлиці. Його солодкий запах змішувався з легким карамельним димком, що линув із кухні, наповнюючи чайну залу, де можна було побачити Джека Кадоґана та Єстедей.

Джек був найкращим другом Єстедей і відьмаком-кондитером, який створював чарівні солодощі та цукерки. Як і Єстедей, він був чударем — феєм, що ріс серед людей, а отже, втратив свої чари, поки міс Пампушка не допомогла їх віднайти.

Чудар чи ні, усі, хто зустрічав Джека, завжди були про нього одної думки: цей хлопчик абсолютно нісенітний.

Мабуть, найнісенітнішим з усього було те, як він повстав із мертвих після жорстокої битви в Лондоні. Його воскресіння сталося без жодного пояснення. Містер Скорбота просто дозволив йому піти зі свого королівства — із геть незрозумілих причин.

— Хотів би представити, — урочисто промовив Джек, дістаючи з кишені цукерку з біло-блакитними завиванцями, — гравітаційну желейку! Один укус — і свій пообідній чай ти питимеш у хмарах разом із гусьми.

Єстедей хихикнула, спостерігаючи за ним із найм’якішого крісла в чайній залі.

— Ну, вперед. Подивимося.

Джек в одну мить зжував желейку. Ще секунда — і він уже витав за кілька дюймів над підлогою.

— Вийшло! — заволав він. — А я ще думав, що пір’я грифона — надто гидкий інгредієнт для цукерки. Виявилося ж — ой!

Джек стукнувся головою об стелю. Єстедей зітхнула, підвелася й потягнула друга вниз за щиколотку.

— Як же мені з тобою пощастило, — сказав Джек, знову трохи ковзаючи вгору, — ти точно не даси мені відлетіти.

— Ще один кпин — і я дам тобі відлетіти аж до Сатурна, — присягнулася Єстедей, підморгуючи, але потім її серце вколов холод.

Джек утратив життя тоді в Лондоні, під час лихих експериментів підступного Клубу холодного заліза, члени якого шукали спосіб вкрасти чари фей. Єстедей бачила його привид, що перебував під владою містера Скорботи, — її батько хотів використати Джека як розмінну монету.

Містер Скорбота пообіцяв відродити Джека, якщо Єстедей посяде своє місце спадкоємиці. Але дівчинка відмовилася, розуміючи, що це пастка, усвідомлюючи, що батько ніколи й нізащо не зробить нічого, не зажадавши за це жахливої ціни.

То чому ж він усе одно повернув їй Джека? Чому?

І як?

Це не мало сенсу. А позаяк не мало сенсу — лякало. Щоразу як Єстедей дивилася на Джека, вона була неймовірно рада, що він у неї є, що на тому місці в її житті, яке зазвичай належало Джекові, не утворилася тоскна діра.

Але так само часто її охоплював страх, що містер Скорбота щось із ним зробив. Що їм аж занадто пощастило. Що час спливає, і зрештою спливе, і станеться щось жахливе.

Бо не можна ось так просто повернути когось до життя.

Не сплативши ціну.

Поки Джек розводився про новий рецепт, який він міг би використати для гравітаційних желейок, дещо за вікном привернуло увагу Єстедей. Між деревами бігла якась постать, вимахуючи перед собою клаптиком паперу.

«Що тепер?» — подумала дівчинка.

— О, як я не додумався? — вигукнув Джек. — Треба буде додати консервований дощ у наступну партію. І левітаційні чари стануть бездоганними.

— Не хотілося б тебе переривати, — промовила Єстедей, тимчасово забувши про свої страхи за Джека, — але мене трохи тривожить, що нас переслідує борсук.

Джек визирнув у вікно. І справді, просто врівні з Чаклунською світлицею мчав борсук, одягнений у крихітний червоний капелюшок і камзол, із чималеньким лантухом через плече. У вільній руці звір тримав лист, яким шалено розмахував.

— О, гм, — виголосив Джек, чухаючи голову. — А якщо так? — він відчинив вікно й гукнув до борсука: — Ми можемо допомогти?

— Я… маю… лист… для… міс Крихітки Єстедей! — знесилено видихнув борсук, який насилу поспівав за чайною. «Не-борсук», — подумки виправилася Єстедей, припустивши, що це створіння, певно, фамільяр — тварина, яка розмовляє. — Гадаю, це терміново!

Єстедей підштовхнула Джека:

— Мабуть, варто попросити міс Пампушку зупинити крамницю. Таке враження, наче легені цього не-борсука от-от вибухнуть.

Джек кивнув і кинувся до кухні. За мить чайна різко зупинилася. Чайнички ледь не посипалися зі своїх поличок.

— Неймовірно перепрошую через затримку сніданку, — щиро промовила міс Пампушка, заходячи на кухню й стаючи поряд із Джеком. Мадриґал, не-крук із білим пір’ям, сидів у неї на плечі. — Маємо жахливу ситуацію зі сварливими штрудлями. Отже, як я розумію, перед нами розгортається якась поштова драма?

Єстедей могла лише знизати плечима. Вони підійшли до вхідних дверей, відчинили їх і побачили, як не-борсук відсапується на їхньому ґанку.

— Доброго ранку, любий не-борсуче, — промовила міс Пампушка. — Дозвольте сказати, що в цьому капелюсі ви витончений, немов горіхове безе!

Почувши комплімент, не-борсук виструнчився.

— О, мем, це просто уніформа, — сором’язливо сказав він. А тоді прочистив горло, щоб оголосити: — Дивовижна служба доставки містера Перкюріала — від зварів до панголінів, будь-яка посилка просто під двері! На верхівку найвищого Олімпу й у найглибшу безодню Атлантиди! У нас лист для міс Крихітки Єстедей, якщо пані десь поряд?

Єстедей зробила крок уперед і назвалася. Не-борсук простягнув їй конверт. У його торбі щось загарчало.

— Там усе гаразд? — поцікавився Джек.

Не-борсук зітхнув:

— Драконяче яйце для юного монстролога в Кембриджі. Маленька капосниця зарано вилупилася. Не біда, але краще ворушитися, поки вона не підпалила ще якусь посилку.

— У такому разі сердечно дякую за ваші зусилля, поштарику, — промовила міс Пампушка, бадьоро змахнувши рукою, — і нехай ваші посилки завжди доходять за зазначеною адресою!

Не-борсук чемно вклонився, а потім збіг по сходах і зник у лісі.

Коли двері зачинилися, усі підійшли до каміна, щоб відкрити конверт. Єстедей акуратно розірвала папір і витягнула листа, піднявши його до світла з каміна.

«Знайдеш мене в замку з піску і чайного листя».

Єстедей нахмурилася. Очами пошукала внизу листа підпис. А потім опустила аркуш, подивилася на присутніх і пошепки, ледь чутно, виголосила останні слова:

— «Від твоєї матері».

* * *

— У замку з піску і чайного листя… у замку з піску і чайного листя… — невпинно мимрив Мадриґал, відколи прийшов лист. — І що це може означати?

Вони перевірили в усіх книжках бібліотеки, продивилися всі мапи королівства Світлого двору, але не знайшли жодних підказок, де ж розташований той «замок із піску й чайного листя». Якщо такий узагалі існував.

— Є ймовірність, що твоя мати взагалі не на землях Світлого двору, — заговорив Мадриґал. — Можливо, вона втекла у вигнання після війни.

Ця думка викликала в Єстедей тривожну нудоту. Якщо мати тепер не на землях Світлого двору, вона ж може бути в будь-якій частині світу! Що зробить їхні пошуки ще безнадійнішими.

Зрештою, Світлий двір мав владу над британськими феями, а це означало, що пригоди Чаклунської світлиці обмежувалися Британськими островами. Світлий двір здебільшого погано обходився з чударями, такими як Єстедей: їх уважали диваками й часто ізолювали від інших фей. Єстедей навіть чула, що чударям не дозволяли одружуватися, і розуміла, чому від такого життя могло хотітися втекти.

Дівчинка майже нічого не знала про свою матір, лише те, що її їм’я — Нуала Квірк і що вона так звана Темна відьма. Це і те, що вона якось допомогла організувати невдале повстання проти злостивої королеви Титанії, яка правила Світлим двором до того, як її дочка Ауреліана отримала корону.

Під час повстання мати Єстедей з певних причин опинилася у Краю мертвих і закохалася в містера Скорботу. Та потім мусила тікати й від нього — і втекла, а отже, мабуть, знала його слабкості. Що, до речі, могло стати в пригоді.

Бо містер Скорбота заморозив своє серце, коли мати Єстедей від нього втекла. Бо містер Скорбота змінився і став мстивим. Бо містер Скорбота планував вторгнутися в Край живих зі своєю армією примарних демонів і перетворити все на тьму і лід. І відкинувши батькову пропозицію стати принцесою Краю мертвих, Єстедей лише розізлила його, тож потай винуватила себе — зовсім трішечки.

Власне, вони всією Чаклунською світлицею вже деякий час відчайдушно шукали матір Єстедей. Полювали на плітки, зустрічалися по всьому королівству з представниками різних кланів фей — друзями міс Пампушки, сподіваючись натрапити на слід Нуали Квірк.

Протягом останніх кількох місяців чайна крамниця носилася зі стадами кентаврів, дерлася на вершини з ореадами, плавала із селкі й танцювала із червоношапками — проте ніхто нічогісінько не знав про те, де ж Нуала Квірк. Вони не знайшли ні дрібки інформації.

Дотепер.

— Є ідея, — Джек задумливо дивився у вікно. — Лист надіслали через Дивовижну службу доставки містера Перкюріала. Цей містер Перкюріал — Головний фейський поштар? Чому б нам не спитати в нього зворотну адресу?

— Аякже, спитати зворотну адресу! — глузливо каркнув Мадриґал, умощуючись на камінну полицю поряд із чорно-білою фотографією — на ній уся компанія на пляжі подавала селкі водоростяний чай. — Міс Пампушка і я якось приносили йому торт на семисотий день народження. Він дивак, містере Кадоґане.

— Наче решта фей прості й звичайні, — несхвально пробурмотіла Єстедей. — Це Чаклунська світлиця, ми — чайні відьми. Я думала, дивакуватість — це якраз наша нива.

Міс Пампушка делікатно хихикнула.

— Гадаю, Мадриґал намагається сказати, що дивакуватість містера Перкюріала не в тому, що йому подобається бовтати пальцями у своєму чаї. Він радше… перебуває поза нашими вузьколобими смертними уявленнями про мораль і логіку. Саме такого штибу його дивакуватість.

— О. Второпала. — Єстедей замислилася. — Але де б ми не шукали мою мати — усе марно. Якщо Головний поштар зможе сказати нам, звідки надійшов лист, — ну, це єдиний шанс, який ми наразі маємо. Ми мусимо знайти її. Вона може знати, як зупинити містера Скорботу.

Єстедей не стала зауважувати, як їй досі болить серце від того, що вона дванадцять років прожила в цьому світі без матері. Її покинули в цирку, забули, залишили людям на поталу.

Тепер вона прагнула материнської любові, але водночас ненавиділа матір за те, що та зробила. Такий великий клубок почуттів у відносно маленькій відьмі.

— Містер Перкюріал… дещо моторошний, Мадриґале, визнаю, — сказала міс Пампушка. — Але можливо, Єссі має рацію.

Мадриґал несхвально постукав кігтями по полиці:

— Ну все, починається.

— Якщо хтось і може вистежити Нуалу Квірк, то це саме містер Перкюріал, — повела далі міс Пампушка. — Не існує такої адреси в довіднику, якої він не знає.

Мадриґал стомлено похитав головою:

— Просити допомоги в такого фея, як містер Перкюріал… це безглуздя, і ви знаєте, що я маю рацію.

— Можливо, — відповіла міс Пампушка, знизуючи плечима. Чайний дух Паскаль підлетів до рук Єстедей. Його оболонка була тепла та блискуча. — Але коли йдеться про те, щоб зупинити кінець світу, безглуздя може бути нашим єдиним шансом.

Розділ другий.
Усередині поштової скриньки

Єстедей та Джек стояли біля поштової скриньки. Паскаль хропів у дівчинки на руках, а чударка тим часом міркувала, що, в ім’я добра, їй слід робити далі.

— Дивовижна служба доставки містера Перкюріала, — туманно пояснювала міс Пампушка, — доступна лише через поштові скриньки. На щастя, неподалік є містечко. Щойно ми туди дістанемося, можемо знайти одну таку скриньку, ти поговориш з містером Перкюріалом і дізнаєшся адресу своєї матері швидше, ніж чайник засвистить!

Найближче містечко звалося Маломорськ. Доволі миле, якщо вам подобається старомодність, і сповнене співу морських хвиль та криків мартинів у височині. Повітря смерділо риб’ячою лускою, а крихітні сині будиночки, здавалося, належали феям, а не людям.

Чаклунська світлиця знайшла поштову скриньку в кінці вулиці, де між бруківкою проросли будяки. Це була проста червона колона із чорною шпариною для листів згори. У череві колони були дверцята — щоби забирати вміст.

Єстедей оглянула скриньку згори донизу.

— І що тепер?

— Ну, — сказав Джек, нишпорячи в кишенях, — як сама гадаєш, яке призначення в поштових скриньок?

До його спини було прив’язане щось схоже на кухонну шафу — Переносна комора. Наразі вона була найкращим винаходом Джека, здатна будь-якої миті викликати будь-що з комори Чаклунської світлиці. Тепер Єстедей мала носити у своїй торбі лише заварник, кілька чашок і лист від матері.

Джек дістав конверт і наклеїв марку у верхній правий кут — як і всі фейські марки, та мала профіль королеви Ауреліани.

— Це лист із підписом міс Пампушки, де вона просить про зустріч із містером Перкюріалом.

Джек передав конверт Єстедей.

— Запхай його в поштову скриньку, — запропонував він із усмішкою. — І чари зроблять решту.

Єстедей вчинила так, як велів Джек. Лист упав і вдарився об денце.

І майже миттю дверцята в череві скриньки відчинилися. Листи й посилки спокійнісінько чекали, коли їх доставлять. І поміж них — лист міс Пампушки, що притулився в кутку.

Без жодних вагань Джек заліз у поштову скриньку. А потім зняв Переносну комору зі спини й поставив собі на коліна.

— Ти йдеш? — запитав він так, наче залазити в поштові скриньки — це буденна справа.

Єстедей почала розуміти, чому Мадриґал залишився в чайній. Усі знали про його страх тісних приміщень, і Єстедей уже починала думати, що не-крук мав рацію.

Вона втиснулася в скриню поряд із Джеком, примостивши Паскаля під рукою. Дверцята негайно з грюкотом зачинилися, відрізаючи білий світ.

— Тіснувато, еге ж? — сказав Джек, умощуючись зручніше.

Єстедей застогнала. Вони сиділи так близько, що їхні обличчя притискалися одне одного.

— Чому ми взагалі в поштовій скрині?

— Пам’ятаєш королівські колодязі? Колодязі бажань, які переносили нас до замку Королеви фей?

Боки скриньки засяяли червоним світлом.

— Ем, — сказала Єстедей. — І?

— Поштові скрині працюють за тим самим принципом, — Джек аж світився від радості. — Знаєш, я завжди мріяв це спробувати!

Раптово дзеленькнувши, скринька провалися під землю, і шлунок Єстедей провалився разом із нею.

* * *

Скринька мчала вниз жолобом із блискавичною швидкістю. Єстедей билась об стіни, здавлено скрикувала, врізаючись у Джека й Паскаля, і всі троє були схожі на кавові зерна, які трусили в банці. З гучністю криків дівчинки міг зрівнятися лише регіт Джека. Шлунок Єстедей стискався, коли жолоб завивався й опускався, піднімався й повертав.

Скриня зупинилася так само несподівано, як і рвонула вниз. Дверцята відчинилися, скриня витрусила їх, а потім умить майнула назад. Єстедей пискнула, плюхнувшись у велетенський контейнер, повний листів і посилок.

Падіння вибило дух із легень дівчинки. Краєчки конвертів кололи, немов шипи, коли вона заходилася дертися нагору. Опинившись на поверхні, Єстедей полегшено вдихнула. Повітря було насичене запахами бруду й старого пергаменту. Навколо лунали дріботіння лап і шелестіння паперу, який перебирали й сортували.

— Ще раз! Ще раз! — Джек відколупав від чола марку. — Це набагато веселіше, ніж я уявляв.

З невеличкої купи конвертів висунув голову Паскаль.

— Тріщин чи сколів немає? — сказала Єстедей, оглядаючи його оболонку. Переконавшись, що чайний дух не постраждав, дівчинка взялася роздивлятися місце, куди вони потрапили.

Це була простора печера, перетворена на склад. Зі стелі звисали сталактити, по підвішених коліях сновигали, гойдаючись, візки, по вінця засипані листами. Усе було помережано жолобами, які перепліталися один із одним, неначе кубло змій. Їхні жерла відкривалися над поштовими контейнерами, вишикуваними вздовж стін, випльовуючи безкінечні потоки пошти.

— Отже, це і є Дивовижна служба доставки містера Перкюріала, — підсумувала Єстедей. Вона гадки не мала, чого очікувати.

Уздовж протилежної стіни складу були розташовані ніші з полицями. Не-борсуки сортували купи пошти й розкладали пакунки по належних місцях.

Усі полиці були акуратно промарковані — Єстедей роздивилася написи «Любовні листи», «Записки шантажистів» і «Послання в пляшках». Тут були полиці для листів, написаних на квітах, пір’ї чи уламках розбитих чайничків. Ще були полиці з яйцями драконів і плетеними снами, знімними крилами й зачарованими мечами, совами в клітках і бурями в коробках, різноманітними частинами тіл у банках.

Між купами пошти зблискували оченятка не-борсуків. Вони дивилися на неї й шепотілися між собою. Єстедей підняла брову. По шкірі потягнуло страхом, як морозом обсипало.

«Щось, — подумала вона, — не так».

Насторожено озираючись, до Єстедей підбіг не-борсук. Підняв на неї оченятка.

— Ви мусите йти, — прошепотів він, — поки можете. Головний поштар не терпить порушників. Утручання в роботу Великої поштової мережі суворо заборонено!

— Великої поштової мережі? — Єстедей нахмурилася. — Не знаю, що воно таке, але нам потрібно поговорити з містером Перкюріалом. Це дуже важливо. І якщо ви можете влаштувати нам зустріч, ми…

— Ем, Єссі?

Джек постукав її по плечу. Їх зусібіч обступали постаті — тоненькі, майже пласкі. Місцями зім’яті, місцями порвані, з намальованими чорнилом обличчями. На якихось були плями від чаю, інші мали обгорілі краї.

На тілах були нашкрябані речення. Якісь були схожі на поетичні рядки, якісь — на зізнання, а деякі мали вигляд перших чернеток оповіді. На чолах істот блискучими зеленими чорнилами було написано слово «дихай».

— Пізно, — ахнув не-борсук і чкурнув ховатися за контейнер. — Охоронці вже тут!

— Автоматони, — сказала Єстедей. Як-от Віддершинс, автоматон, що торік приєднався до Чаклунської світлиці, врятувавшись із Гоблінського ринку. Автоматони — це об’єкти, оживлені чарами. От тільки Віддершинс мав накрутний механізм. А ці були зроблені з…

— Це папір, — пробурмотів Джек. — Недоставлені листи — дивовижно!

Паперові автоматони розмахували руками, які не мали пальців — лише загострені краї, схожі на мечі.

— Халепа, — переляк штовхнув Єстедей до дії. «Що перемагає папір? Безумовно, ножиці. Але жодне відьомське зілля не здатне створити ножиці».

— Джеку, мерщій, — сказала вона, відчайдушно метикуючи. — Мені потрібні складники для «Кропиви Нептуна»!

Джек кивнув і потягнув бічний важіль Переносної комори. Клац-клац-клац — запрацював механізм, і дверцята відчинилися.

Полички були порожні.

Але лиш якусь мить.

Єстедей прикликала потрібні інгредієнти, і комора зарипіла. Її полички склалися у формі рота, який урешті відригнув по черзі три інгредієнти.

— Жерстянку кропиви! — вигукувала дівчинка. — Пляшку води! Флакон чорнил кракена!

Єстедей спіймала всі викинуті інгредієнти — один, другий, третій. Похапцем озирнулася на склад. Паперові автоматони марширували до них бойовими порядками.

— Виходьте, піднявши ваші м’ясні руки! — вигукнув хтось із них.

Єстедей витягла з торби рожевий чайник:

— Паскалю, скип’яти це, будь ласка.

Дівчинка налила в нього води. З носика чайного духа закрутилася пара, а Єстедей тим часом поєднала в чайничку кропиву та в’язкі чорнила кракена.

Нарешті Паскаль перелив окріп у рожевий чайник. Єстедей заплющила очі, глибоко вдихнула й дозволила повітрю накочуватися в легені та з них, немов океанським хвилям.

— Хутчіш, виходьте! — продовжив невідомий. — Останнє попередження!

Заклинання ринуло з Єстедей. Магія закрутилася її венами.

— Ріка тече і б’ються хвилі, нехай цей чай усіх бурунами накриє!

Чай у чайничку забурлив. Війнув вітер із солоним запахом морської води. Єстедей випила все до останньої солоної краплі, і з завершальним ковтком її вени перетворилися на павутиння сяйливої морської зелені.

— Пора чаювати, — промимрила дівчинка собі під ніс. Перекинула ногу через край поштового контейнера й зістрибнула на підлогу, щоби зустріти паперових автоматів.

— Ви вдерлися до Дивовижної служби доставки містера Перкюріала, — промовив один із них. Чорнильне обличчя скривилося в оскал. — Ідіть, бо інакше вас повернуть відправнику… силою.

Єстедей ступила вперед. У ній зануртувала енергія. Навколо пальців тугими джгутами завертілася вода.

— Я нікуди не піду, поки ми не побачимося з містером Перкюріалом.

— Отже, ви обрали страждати.

Автоматони розвернувся до решти:

— В атаку! Смерть від тисячі паперових порізів!

Автоматони рвонули вперед. Їхні паперові руки-мечі цілили Єстедей у горло. Дівчинка відскочила назад, уникаючи ударів, а потім знову міцно стала на ноги й махнула руками вперед, прикликаючи хвилю води. Хвиля, з’явившись нізвідки, врізалась у постать автоматона та змила його на землю, через що він геть розкис. Паперове тіло розпалося.

— В атаку! В атаку! — заволав інший автоматон, і вся ватага знову кинулася вперед.

Шух, шух, шух. Автоматони скручувалися, згиналися й бгалися, їхні тіла набували нових форм. Деякі стали тиграми з гострими іклами. Хтось склався в паперових ведмедів, вайлуватих і злющих. Деякі перетворилися на паперових павуків з вісьмома гострими лапками.

На якусь мить Єстедей отетеріла.

— От оригамі мені ніколи не вдавалися, — пробурмотіла вона, задкуючи, коли паперові тигри вишкірили свої складані ікла.

Потім тигр стрибнув. Єстедей напружила руку. Вода зібралася над їхніми головами у величезний кулак, схожий на її власний. Тигр різко загальмував — і водяний кулак накрив його тіло, перетворивши те на місиво.

— Молодець, Єссі! — крикнув Джек із контейнера, підбадьорюючи її.

До неї, скрегочучи мандибулами, шарпнувся паперовий павук. Паперовий ведмідь став сторч. Єстедей відскочила назад, але павучі щелепи зачепили її плече, розітнувши зав’язку фартуха. Той марно повис на її руці.

Дівчинка закрутилася і, знову стискаючи кулаки, прикликала спіраль води. Навколо утворилася водоверть, що захищала її тіло. Водяний вир загрібав паперових автоматонів, набираючи швидкості, — а тоді Єстедей щосили послала його вниз.

Вода вдарилась об землю, розчавивши автоматонів об підлогу складу. Від них залишилася тільки гора мокрої целюлози, з якої долинали стогони.

— Гадаю, це останні! — сказав Джек, стрибаючи вниз. За ним спустився Паскаль. — Судячи з вигляду автоматонів, їм знадобиться десь година, щоби просохнути й відновитися.

Єстедей, якій трохи паморочилося в голові, протупала навколо сортувального контейнера, де знайшла не-борсука, який заговорив до них на початку.

— Скажіть, — почала вона, — де містер Перкюріал.

Не-борсук покорився. Підняв тремку лапку та вказав на двері на протилежному боці складу.

— Дякую, — сказала Єстедей. — Хлопці, ходімо.

Вона переступила через місиво, яке колись було паперовими автоматонами, й з осторогою наблизилася до дверей. Над ними рядком висіли годинники, що вказували час у різних країнах — країнах, де, майже безумовно, мешкали не люди.

А на самих дверях викрашалися позолочені слова: Офіс містера Перкюріала, Головного фейського поштаря. Будь ласка, домовляйтеся про зустріч завчасно.

Єстедей глибоко вдихнула, взялася за ручку і штовхнула двері.

Розділ третій.
Головний поштар

Офіс Головного поштаря був лабіринтом із пошти.

Куди б Єстедей і Джек не глянули, всюди були стоси листів і пакунків: запаковане зілля й замотані в папір мітли, скляні банки з нетлями та коробки з чаклунськими книгами, вежі конвертів і купи яблук. Друзі петляли між цими кучугурами. Тут було так тихо, що вони чули своє ж серцебиття.

Єстедей із сумом згадала чайну залу, де панували теревені, сміх і сьорбання. Тутешня тиша була моторошна.

І її щойно розітнув хрускіт. Єстедей закрутила головою. Джек наступив на зім’ятий клапоть паперу.

— Вибач, — беззвучно прошепотів він, скривившись.

— Ну чесне слово, Джеку, — відповіла самими губами Єстедей.

Минув час. Ніхто не з’явився, щоб дослідити звук. Серце Єстедей заспокоїлося, аж раптом…

— У моєму офісі хтось є? — від цього голосу Єстедей підскочила. — Без домовленості?

Єстедей ледь дихала. Паскаль ковзнув у торбу; його порцелянова кришечка клацала, бо він тремтів. А потім — кроки. Повільні, довгі, виважені.

Єстедей відчула, як полотніє обличчя.

— Джеку, потрібно сховатися.

— Але…

— Я не боягузка, Джеку, але такий голос точно віщує халепу!

Вона крадькома глипнула через плече. Кроки наближалися.

— Якщо сховаємося, то зможемо влаштувати засідку. І вдарити першими, якщо до цього дійде.

Слова «засідка» було достатньо, щоби переконати Джека.

Вони чкурнули у темну нішу в пагорбі з листів. Звісно, не ідеальна схованка, але що поробиш. Кроки наближалися. Єстедей затиснула рота долонею, щоб стишити дихання.

Повз них протупала постать. З кінцівок і шиї в неї стирчало сіре голубине пір’я. Стопи увінчували червоні пазурі. На руках, плечах, спині бовталися рештки поштових відправлень — дзвінкі коштовності, книжка на ланцюзі, мерехтливий меч, повний мішок листів. Ноги були худі й такі довгі, що поперек істоти сягав чола Єстедей. Одягнена постать була в пошарпані червоні штани, а на голові сидів бордовий капелюх листоноші. Темні запалі очі були пронизані ледь помітними блакитними жилками.

Єстедей не мала жодних сумнівів, хто це. Містер Перкюріал. Головний фейський поштар.

Поштар обвів очима купи посилок.

— Порушники, еге ж? Коли я вас знайду, то запечатаю ваші ротяки розтопленим воском!

У вухах Єстедей гупала кров. Вона щосили вчепилась у свою торбу, сподіваючись, що в такий спосіб завадить Паскалеві настільки гучно тремтіти. Лисячі вушка уважно нашорошилися й дещо вловили — якусь луну в лабіринті поштових відправлень. Дівчинка не могла визначити, звідки саме та линула, але відчувала, як в офісі пульсує зло.

Із Головним поштарем щось було не так. Дуже й дуже не так.

Поштар завернув за ріг.

Єстедей тихо видихнула й обережно вийшла з ніші. Переконавшись, що все чисто, відчайдушно помахала Джекові:

— Джеку, потрібно забиратися звідси. Потрібно…

— Онде ви!

Єстедей озирнулася. З верхівки поштової гори над ними нависав Головний поштар із моторошним вишкіром через все обличчя. Він стрибнув і гучно приземлився.

— Цікаво, і як мені вас відсортувати? — він тихо наблизився до них. Його пальці звивалися, немов хробаки. — Двоє чударів. Дівчинка і хлопчик. Лисячі вуха, вовча пащека. Чайна відьма, відьмак-кондитер. І один чайний дух на додачу. Легко сортуються. Єдине, що залишилося, — покласти вас у поштову скриньку. Можливо, не влізете, але якщо відрубати кілька кінцівок…

Головний поштар кинувся вперед і схопив Єстедей. Дівчинка скрикнула, кров запульсувала у венах.

— Забирайся від мене!

Але його хватка була непереборною. Іншою рукою він дістав маленьку чорну банку й підніс її вгору. Єстедей відчувала пекучий жар від її вмісту.

— Зараз я запечатаю твого балакучого рота, — сказав поштар, перевертаючи відкриту банку над її головою. Вниз потягнулася чорна воскова рідина.

— Ось що ти отримаєш за те, що вдерлася сюди. Що втрутилася в роботу Великої поштової мережі!

— Облиш її! — заревів Джек.

Головний поштар вдарив голубиною ногою Джека в груди, припнувши того до підлоги.

— О, хлопчик-чудар, — сказав Головний поштар. — До тебе я ще доберуся.

Єстедей тріпалася, але ніяк не могла вирватися. Аж раптом із торби щось вискочило — блискавка білої порцеляни.

Паскаль підлетів до Головного поштаря й вибив банку з його долоні. Та відскочила в самого поштаря, той ахнув, коли віск полився по його шиї, застигнувши в голубиному пір’ї. Він випустив Єстедей на підлогу, а Джек викотився з-під його ноги.

— Паскалю, дякую! — сказала Єстедей, а чайний дух знову заповз у її торбу.

— Єссі! — вигукнув Джек. Головний поштар відчайдушно відскрібав віск від шиї. — Усе гаразд?

— На це немає часу, — вона озиралася навколо, шукаючи шлях для порятунку.

Без зайвих роздумів Єстедей метнулася вгору по кучугурі пошти. Конверти осипалися в неї під ногами. Джек не відставав.

— Посилочки мої, поверніться! — прогарчав Головний поштар. Він спромігся зішкребти достатньо воску, щоби знову рухатися, й кинувся дертися за ними навздогін.

— Ви дуже неслухняні! Мушу конфіскувати вас назавжди!

— Агов! — Джек підхопив випадковий пакунок і жбурнув його Єстедей. — Оформлюй доставочку!

Це було зелене яйце якогось монстра, зелене з рожевими цятками.

Єстедей озирнулася і побачила вишкір Головного поштаря, який невпинно ліз за ними.

Дівчинка скрипнула зубами й метнула яйце. Те розбилось об обличчя Головного поштаря, жовток забризкав уніформу. Але це не зупинило його. Він ліз далі шкірячись, навіть коли жовток потік по його губах просто до рота.

— Давай ще снарядів, Джеку! — Єстедей дерлася на верхівку поштової гори.

— Це не спрацює, це теж… — Джек копирсався в пакунках, відкидаючи тостери, годинники із зозулями й опудало ворони. — О-о-о, а це згодиться!

Він дістав маленьку чорну кулю й пожбурив її в Головного поштаря. Куля влучила в його плече й вибухнула тріскучою хурделицею феєрверків — сліпучим рожевим, блакитним, зеленим і жовтим.

Коли дим розвіявся, вони побачили, що пір’я Головного поштаря обгоріло.

Але він все одно за ними дерся.

Діти нарешті досягли верхівки поштової гори й зісковзнули з іншого боку. Приземлилися, зіп’ялися на ноги — й побачили стіл із купами паперів, а також блідо-блакитну квітку зі сріблястим листям, що росла в страшненькому горщику. Але нічого такого, що могло б їм допомогти.

Головний поштар приземлився позаду.

— Нікуди тікати, мої загублені посилочки.

Єстедей роззирнулася. Поштові гори навколо були надто круті, щоб на них можна було вилізти. А єдиний шлях на волю заступав Головний поштар.

Вони відступили в кут, притиснувшись спинами до поштової гори.

— Єссі! — сказав Джек. — Єссі, зараз саме час для однієї з твоїх чудесних ідей!

Аж тут Єстедей дещо помітила. Верхівками поштових гір сновигали якісь постаті. Спалахи чорного, білого — і червоного. Не-борсуки в уніформах, які, шепочучись, збиралися навколо хиткої вежі з конвертів.

— Я остаточно визначився, що з вами робитиму, — сказав містер Перкюріал, наближаючись до них. — Вирву вам очі й заміню їх на марки!

— Спочатку спіймай нас! — Єстедей схопила Джека та чкурнула до нестабільної вежі з конвертів і посилок. Головний поштар кинувся вперед, простягаючи сухі пальці.

Єстедей відштовхнула Джека з дороги, а сама відскочила вбік. Поштар врізався в гору, остаточно позбавивши хитку вежу балансу. Та застогнала й загойдалася — а тоді не-борсуки допомогли їй поштовхом.

Пошта зливою полетіла вниз. Нажаханий крик Головного поштаря швидко заглухнув, коли листи й посилки поглинули його з головою. Назовні смикалося лише передпліччя — і невдовзі й те завмерло.

Єстедей затамувала подих. Джек підбіг до неї, гукаючи:

— Ми це зробили! Ми перемогли Головного поштаря!

— Я б не сказала, що це перемога, — зітхнула Єстедей. — Нам була потрібна його допомога. Мадриґал казав, що він дивак, але це… це щось зовсім інше, я певна.

Не-борсуки зістрибнули з поштової гори й подріботіли до них. Деякі згуртувалися навколо засипаного Головного поштаря й тихо хлипали.

— Головний поштар завжди був добрим і турботливим керівником, — почав той не-борсук, що застеріг їх на самому початку. — Але сьогодні по обіді поштою прибула та жахлива квітка, — не-борсук указав лапкою на срібно-блакитну квітку на столі. — Він усе дивився на неї, а тоді… змінився.

Єстедей придивилася до рослини:

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Про автора

Енді Саґар раніше працював асистентом учителя в молодшій школі. Нині він закінчує докторську дисертацію в Кембриджському університеті (про закони реального світу щодо чаклунства, екстрасенсів і медіумів), і це надихає його творчість. Він виріс у Йоркширі, в оточенні зелених ланів і корів, а тепер зі своїм партнером живе в Кембриджі, у будинку між пекарнею та лісом.

Дізнайтеся більше на www.andysagarbooks.com

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.