На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Як завжди, присвячується Еллен і Лілі

ПРОЛОГ
У ПОШУКАХ МІСТЕРА СТІЛА

Фарнем, Англія, 2019 рік

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

ПРИМІТКИ

Пролог. У ПОШУКАХ МІСТЕРА СТІЛА

«MI6». Секретна розвідувальна служба, агенція іноземної розвідки Сполученого Королівства, загальновідома під назвою MI6.

«нової редакторки журналу Vanity Fair». Редакторку, про яку йдеться, звуть Радіка Джонс (Radhika Jones).

«опублікував коротку статтю про Стіла». Біографічна стаття Говарда Блума (Howard Blum) про Крістофера Стіла з’явилась у квітневому числі журналу Vanity Fair за 2017 рік.

«жінка, котра видавала себе за журналістку». Репортаж про цей випадок зробило агентство France-Press у випуску за 18 травня 2019 року, стаття мала назву «Consultant poses as journalist in Monsanto trial».

«брав участь у суперечці з трьома бізнесменами». Це твердження Ніла Джеррарда (Neil Gerrard) міститься в судовому позові, що його він 2019 року подав проти компаній Diligence International і ENRC.

«Переслідування закінчилося». Згідно з опублікованими звітами, слідча фірма, задіяна в цьому інциденті, заперечувала будь-які правопорушення зі свого боку, і Credit Suisse заявив, що засоби масової інформації зробили цей інцидент сенсацією.

«книжку про колишнього агента ФБР». Моя книжка про Роберта Левінсона (Robert Levinson) «Загублений чоловік» («Missing Man») вийшла у світ 2016 року у видавництві Farrar, Straus & Giroux.

«Коли я звернувся до Ґленна Сімпсона». Ґленн Сімпсон (Glenn Simpson) так само не відповів і на низку запитань, надісланих мною під час роботи над підготовкою цієї книжки.

«Його партнер Пітер Фріч теж не погодився». Пітер Фріч (Peter Fritsch) теж не відповів на мої письмові запитання, надіслані йому під час підготовки рукопису цієї книжки.

«Британський журналіст у книжці про сумнозвісний скандал». Журналістом, про якого тут ідеться, був Нік Дейвіс (Nick Davies), а книжка називається «Хакерська атака» (Hack Attack).

«Острів шпигунів». Випуск програми 60 Minutes, у якому Ієн Візерс (Ian Withers) з’явився на екрані, вийшов в ефір 26 березня 1989 року.

«Джейн Маєр у короткій біографічній статті про Крістофера Стіла». Публікація Маєр з’явилась у випуску The New Yorker за 12 березня 2018 року й мала назву «Christopher Steele, the Man Behind the Trump Dossier».

«Ми не маємо наміру відповідати». Електронний лист від Артура Снелла (Arthur Snell) з Orbis до мене, датований 12 жовтня 2020 року.

Розділ 1. ЖУРНАЛІСТИКА НАПРОКАТ

«Один колишній колега назвав Сімпсона “Нечупара”». Дана Мілбенк (Dana Milbank) так описував Сімпсона у своїй колонці від 12 січня 2018 року, написаній для The Washington Post: «Я знаю Ґленна Сімпсона. Він не Гітмен Гілларі Клінтон».

«Робочий стіл Сімпсона завжди було завалено паперами». Опис узято зі статті Метта Флеґенгаймера в The New York Times, опублікованої 8 січня 2018 року під назвою «Fusion GPS Founder Hauled from the Shadows for the Russia Election Investigation».

«придбання материнської компанії газети». Власником газети була компанія Dow Jones & Company.

«репортери The Wall Street Journal відчули себе одуреними». Девід Карр (David Carr) — покійний редактор новин у The New York Times — описав занепокоєння, висловлене журналістами The Wall Street Journal, у статті, опублікованій 14 грудня 2009 року.

«у якій згадував про вигнання Браудера». Статтю «How Russian Tycoons Got Wealthy» було опубліковано 28 березня 2006 року.

«Першим був Олег Дерипаска». Стаття Ґленна Сімпсона та Мері Джекобі (Mary Jacoby), у якій згадується Дерипаска, мала назву «How Lobbyists Help Ex-Soviets Woo Washington», її було опубліковано в The Wall Street Journal 17 квітня 2007 року.

«Другим — відомий вашингтонський лобіст». Стаття Ґленна Сімпсона та Мері Джекобі, у якій згадується Пол Манафорт, мала назву «McCain Consultant Is Tied to Work for Ukraine Party», її було опубліковано в The Wall Street Journal 14 травня 2008 року.

«Міністерство юстиції США висунуло звинувачення американському консультанту». Цим консультантом був Джеймс Г. Ґіффен (James H. Giffen). На суді він стверджував, що діяв зі схвалення ЦРУ. Більшість звинувачень проти нього було знято, і йому присудили невеликий грошовий штраф. Президент Казахстану Нурсултан Назарбаєв заперечив отримання хабаря.

«Сімпсон почав писати про Казахстан». 2008 року Сімпсон і його партнер з написання репортажів створили серію статей для The Wall Street Journal про президента країни Нурсултана Назарбаєва, його колишнього зятя Рахата Алієва та Олександра Мірчева, пов’язаного з Казахстаном консультанта, котрий базувався у Вашингтоні (округ Колумбія). Статті називалися: «Kazakh Leader’s Daughter Monitored U.S. Bribe Case», від 12 травня 2008 року (співавторкою була Мері Джекобі); «Kazakhstan Corruption: Exile Alleges New Details», від 22 липня 2008 року; «Perle Linked to Kurdish Oil Plan», від 29 липня 2008 року; «Oilman Protests Prosecution Delay», від 25 вересня 2008 року; «Russia’s Deripaska Faces Western Investigations», від 10 жовтня 2008 року.

«Рахат Алієв». 2015 року його знайшли мертвим у тюремній камері в Австрії. Смерть Алієва шляхом повішення було визнано самогубством.

«операція, прозвана “Еллінська”». Я отримав декілька проміжних звітів, підготовлених під час «Еллінської операції», що датовані вереснем 2007 року, жовтнем 2007 року, листопадом 2007 року та січнем 2008 року. Але навіть декілька корпоративних слідчих не змогли ідентифікувати фірму, що їх підготувала.

«У своєму наступному звіті». Звіт за результатами «Еллінської операції», датований 2 листопада 2007 року.

«в телеграмі Державному департаменту 2009 року». Телеграма, датована 13 січня 2009 року, була серед документів, оприлюднених на вебсайті WikiLeaks. Послом США в Казахстані тоді був Річард Гогланд (Richard Hockland).

«за допомогою компанії Baker and Hostetler LLC». Цей документ Державного департаменту оприлюднив вебсайт WikiLeaks. Упродовж багатьох років компанія Baker and Hostetler LLC удавалася до використання різних варіацій цієї назви. Зараз фірма називається BakerHostetler, і я у своїй книжці наводжу саме цю назву.

Розділ 2. ОСТРІВ ТАНЦЮРИСТІВ

«Коли приватний шпигун-фрілансер на ім’я Роб Мур». Уперше я написав про роботу Роба Мура (Rob Moore) на фірму K2 Intelligence у The New York Times 27 квітня 2018 року. Стаття називалася «A Spy’s Tale: The TV Prankster Who Says He Became a Double Agent».

«Острів танцюристів на колінах». Короткий відеокліп, який зберігся з цього телешоу, можна подивитися за посиланням: https://www.you tube.com/watch?v=ez5WYdGHoCw.

«Комерційні шпигуни перехоплюють державні записи». Цю статтю було опубліковано в газеті The Guardian 11 травня 1971 року.

«Мері Куддеге розповіла, як офіційний представник Kroll хотів». Її стаття про намагання компанії Kroll завербувати її з’явилась у The Atlantic magazine 2 серпня 2010 року і мала назву «A Spy in the Jungle».

«Людина-павук і Галк — я дійсно завдячую своїм бізнесом цим супергероям». Цю історію взято зі статті Вільяма Фіннеґана (William Finnegan) про Джулса Кролла (Jules Kroll), що вийшла у The New Yorker 19 жовтня 2009 року й називалася «The Secret Keeper».

«Томас Бун Пікенс скаржився, що Kroll Associates». Корпоративного рейдера було процитовано Дугласом Францом (Douglas Frantz) у статті, опублікованій у Los Angeles Times 9 жовтня 1988 року під назвою «Kroll — Wall Street’s Super Sleuth».

«приватне око Волл-стрит». Цей опис Джулса Кролла містився в статті Фреда Блейклі (Fred Blakeley), опублікованій у The New York Times 4 березня 1985 року під назвою «Wall Street’s Private Eye».

«Багато хто з нас не створений для роботи в корпораціях». Ці слова адвоката Чарлза Е. Болена-молодшого (Charles E. Bohlen Jr.) цитувались у вже згаданій вище статті Los Angeles Times.

«майбутній президент США Дональд Дж. Трамп». Історію про взаємини Джулса Кролла з Трампом через справу з казино в Атлантик-Сіті взято зі статті Крістофера Байрона (Christopher Byron), опублікованої 13 травня 1991 року в журналі New York під назвою «The High Spy».

«стаття в журналі New York». Цю невідповідність було зазначено в згаданій вище статті Крістофера Байрона «The High Spy».

«у Hakluyt застосували схожу стратегію». Розповідь про проникнення розслідувальної фірми в організацію Greenpeace з’явилась у газеті The Sunday Times (лондонське видання) 17 червня 2001 року. У репортажі повідомлялося, що в Hakluyt відмовилися надати коментарі, а компанії Shell і BP заявили, що нічого не знають про те, які стратегії використовували агенти.

«Він був, так би мовити, привидом, народженим у Німеччині». Ім’я агента, що інтегрувався в організацію Greenpeace, Манфред Шлікенрідер (Manfred Schlickenrieder).

«Diligence — спіймали». Деталізовану розповідь про ескападу фірми Diligence, що її я лише коротко підсумував, було написано Еймоном Джаверсом (Eamon Javers) для журналу Bloomberg Businessweek, вона побачила світ 26 лютого 2007 року під назвою «Spies, Lies and KPMG».

«про що розповідається у звіті журналу Bloomberg Businessweek». Ідеться про згадану вище статтю Еймона Джаверса «Spies, Lies and KPMG».

«його фірма врешті-решт отримала позов». У Diligence наполягали на тому, що вся її діяльність була законною. На фірму подали позов як KPMG, так і інвестиційний фонд IPOC International Growth Fund Limited. Усі судові справи було врегульовано або розв’язано без визнання скоєння будь-яких правопорушень.

«Юридична фірма відмовилася від послуг Kroll Associates». Цей випадок та інші проблеми, з якими стикнулася фірма Кролла в 1990-х, описано Вільямом М. Карлі (William M. Carley ) із The Wall Street Journal у статті, опублікованій 17 листопада 1994 року під назвою «Kroll Calling: Big Detective Agency Finds Sleuthing Tougher in the ’90’s».

«Звинувачення проти більшості заарештованих було знято». Згідно з опублікованими звітами, у Бразилії звинувачення проти кількох співробітників Kroll, зокрема Чарлі Карра, було знято 2012 року через відсутність доказів.

«Один колишній агент ФБР розповів репортерам журналу Vanity Fair». Детальну розповідь про роботу Kroll на Р. Аллена Стенфорда (R. Allen Stanford) було вміщено в статті, опублікованій Браяном Берроу (Brian Burrough) в журналі 22 червня 2009 року під назвою «Pirate of the Caribbean».

«справжній тарган». Інструкції, надані Стенфордом агенту Kroll, було вперше оприлюднено 29 листопада 2012 року журналістами McClatchy у статті, що мала назву «Ponzi Artist Investigated Ex-State Department Official, Records Show». Слідчим фірми Kroll, який узявся за це завдання, був Том Кеш (Tom Cash) — колишній агент Управління боротьби з наркотиками.

«Одна торгова група, що працювала в будівельній промисловості». Торговою групою, що подала до суду на Kroll Inc. за нібито нерозкриття тією своїх зв’язків з Алленом Стенфордом, була National Electrical Contractors Association.

«явним проколом». Джулс Кролл зробив цей коментар у розмові з Джеймсом Фріменом (James Freeman) із The Wall Street Journal, про що можна дізнатися зі статті, опублікованої 4 вересня 2010 року під назвою «Where There’s Corruption, There’s Opportunity».

«об’єднав Kroll Inc. із виробником броньованих автомобілів». До цього об’єднання, що відбулось 1997 року, було залучено компанію O’Gara, Hess & Eisenhardt.

«продав Kroll Inc. великій страховій компанії». Ідеться про страхову компанію Marsh & McLennan.

«поліція влаштувала там обшук». Звинувачення проти Карра було знято за недостатністю доказів.

«Жертви хризотилового азбесту». Короткометражний фільм можна переглянути за посиланням: https://vimeo/171175438.

Розділ 3. «OPPO»

«Алекс Єрслі». Він не відповів на жодне з моїх багаторазових прохань надати коментарі, з якими я до нього звертався впродовж усього часу роботи над цією книжкою.

«маловідомої компанії в Україні». «РосУкрЕнерго» — так називалася компанія-посередник, задіяна в процесі розподілення природного газу українськими трубопроводами.

«статтю для першої сторінки The Wall Street Journal». Стаття Ґленна Сімпсона про Семена Могилевича (Semion Mogilevich) з’явилася 26 грудня 2006 року й мала назву «U.S. Probes Possible Crime Links to Russian Natural Gas Deal».

«Дякую, Америко, наш народ знову буде в безпеці». Опис громадської кампанії шейха взято зі статті, опублікованої в The Guardian 7 червня 2010 року під назвою «A Very Peculiar Coup: UK Solicitor in Plot to Take Over Emirate».

«заплатила Сімпсону 40 тисяч доларів». Задіяність Сімпсона в лобістській кампанії шейха Халіда бін Сакра аль-Касімі (Khalid bin Saqr al-Qasimi) було висвітлено в статті Кевіна Боґардуса (Kevin Bogardus), опублікованій у The Hill 4 листопада 2009 року під назвою «Deposed Sheik Hires Former Reporter in Lobbying Effort».

«з великої обережності». Міркування Сімпсона з приводу його лобістської діяльності наведено в тій самій статті видання The Hill.

«у своєму бестселері “Червоне повідомлення”». Книжку мемуарів Білла Браудера (Bill Browder) «Red Notice: A True Story of High Finance, Murder, and One Man’s Fight for Justice» було опубліковано 2015 року видавництвом Simon & Schuster.

«звинуватив його у використанні расового епітету». Електронний лист від Шона Кріспіна (Shawn Crispin) до Саймона Меннела (Simon Mennell) датовано 16 грудня 2004 року.

«Ісікофф дізнався, що Національний комітет Демократичної партії». Стаття про використання послуг приватних розслідувачів у передвиборчій кампанії Білла Клінтона, автором якої був Майкл Ісікофф (Michael Isikoff), з’явилась у The Washington Post 26 липня 1992 року під назвою «Clinton Team Works to Deflect Allegations on Nominee’s Private Life».

«Маленькі брудні таємниці». Книжка Ларрі Сабато (Larry Sabato) та Ґленна Сімпсона «Dirty Little Secrets: The Persistence of Corruption in American Politics» вийшла у світ 1996 року у видавництві Times Books/Random House.

«Террі Ленцнер». Він помер у квітні 2020 року після тривалої хвороби.

«чия компанія продавала дієтичні добавки». Компанія називалася Melaleuca Incorporated.

«зі статтею про бізнесмена в журналі Mother Jones». Матеріал про Френка Вандерслута (Frank VanderSloot), підготовлений Стефані Менсімер (Stephanie Mencimer), з’явився в журналі Mother Jones 6 лютого 2012 року під назвою «Pyramid-Like Company Ponies Up $1 Million for Mitt Romney».

«Страссел написала колонку про цей епізод». Стаття Кімберлі Страссел (Kimberly Strassel) про Френка Вандерслута та фірму Fusion GPS з’явилась у The Wall Street Journal 10 травня 2012 року під назвою «Trolling for Dirt on the President’s List»

Розділ 4. ЛОНДОНСЬКА ІНФОРМАЦІЙНА БІРЖА

«одну під назвою “Лондонград”». Ця книжка, написана Голлінґсвортом (Hollingsworth) у співавторстві зі Стюартом Ленслі (Stewart Lansley), вийшла у світ 2010 року у видавництві Fourth Estate.

«Eurasian Natural Resources Corporation». За весь час моєї роботи над цією книжкою компанія ENRC та її зовнішні медійні представники жодного разу не відповіли на прохання про інтерв’ю чи на мої письмові запитання.

«“казахське тріо”, або ж просто “тріо”». Трьома олігархами, котрі утворили тріо, були Патох Чодієв (Patokh Chodiev), Олександр Машкевич (Alexander Machkevitch) та Аліджан Ібраґімов (Alijan Ibragimov).

«зазначено в його корпоративній біографії». Роберта Тревельяна (Robert Trevelyan) було задіяно численними компаніями. Цю біографію розміщено на вебсайті однієї із них — Luxian.

«Тревельян зробив копії жорстких дисків ENRC». Компанія ENRC неодноразово висувала йому це звинувачення у своїх численних судових позовах.

«одним із його ймовірних партнерів у цьому бізнесі». Компанія ENRC стверджувала це у своєму судовому позові 2019 року, поданому в Лондоні проти Марка Голлінґсворта.

«фірми корпоративної розвідки, найнятої компанією». Тією фірмою була Nardello & Company.

«тоді було виставлено для публічних торгів». Акції компанії ENRC було викреслено зі списку лондонської біржі 2013 року.

«Як на мене, це досить прикро». Електронний лист від Марка Голлінґсворта до Ґленна Сімпсона від 28 липня 2011 року.

«У понеділок я маю усно проінформувати клієнта». Електронний лист від Ґленна Сімпсона до Марка Голлінґсворта від 30 листопада 2011 року.

«Наш спільний друг Чародій». Електронний лист від Марка Голлінґсворта до Ґленна Сімпсона від 29 січня 2012 року.

«він попросив сомельє подати йому». Цю історію взято зі статті Катріни Мейсон (Katrina Mason), опублікованої в The Financial Times 1 вересня 2017 року під назвою «Russian Lobbyist Rinat Akhmetshin on That Notorious Meeting at Trump Tower».

«розслідувачем Global Witness». Цим розслідувачем був Деніель Балінт-Курті (Daniel Balint-Kurti).

«Баруху Гальперту». Він жодного разу не відповів на численні повідомлення з проханнями надати коментар.

«IMR найняла приватну детективну фірму для розслідування ймовірної ролі Ахметшина». Мій опис розслідування, проведеного GlobalSource стосовно Ріната Ахметшина, зроблено на основі судових записів, наданих у зв’язку з так званим провадженням 1782, порушеним компанією IMR проти росіянина 2014 року. Розділ 1782 є частиною федерального закону, який дозволяє учаснику закордонного судового процесу вимагати розкриття правди від людини в Сполучених Штатах.

«Дуже багато лайна». Письмові свідчення Акіса Фанарциса (Akis Phanartzis) із фірми GlobalSource датовані 20 березня 2014 року.

«Ми просили, щоби вони надали нам копії». Письмові свідчення Рафаеля Рахоу (Raphael Rahav) із фірми GlobalSource датовані 21 березня 2014 року.

«28 тисяч файлів, які належать компанії IMR». Письмові свідчення Тадеуша Ярмолкевича (Tadeusz Jarmolkiewicz), генерального радника компанії IMR, датовані 26 березня 2014 року.

«Знаєте, люди часто звертаються до мене з проханням про інформацію». Свідчення, надані Рінатом Ахметшиним 18 травня 2015 року.

Розділ 5. ДУРНА КРОВ

«Тактика B&W не є нечуваною в судових процесах із великими ставками». Свейн Хван (Suein Hwang) і Майло Ґейлін (Milo Geylin) із The Wall Street Journal повідомили про досьє IGI 1 лютого 1996 року в статті, що мала назву «Getting Personal: Brown&Williamson Has 500-Page Dossier Attacking Chief Critic».

«Тепер же він скурвився». Ця цитата з’явилась у біографічній статті Джуді Бахрах (Judy Bachrach) про Террі Ленцнера під назвою «The President’s Private Eye», опублікованій у вересневому числі Vanity Fair за 1998 рік.

«очевидною помстою». Представник братів Кохів (Koch) заперечив розповідь Маєр і сказав The New York Times, що вважає її «вкрай неточною».

«Темні гроші». Книжка Джейн Маєр «Dark Money: The Hidden History of the Billionaires Behind the Rise of the Radical Right» побачила світ 2016 року у видавництві Doubleday.

«Фелч у своїй статті стверджував». Стаття Джейсона Фелча (Jason Felch) із розповіддю про політику звітності в Occidental College з’явилась у Los Angeles Times 6 грудня 2013 року під назвою «College Received More Sex Assault Allegations than It Reported».

«і співпрацював із ним». Цим колишнім репортером Los Angeles Times був Ральф Фраммаліно (Ralph Frammalino).

«Пізніше Фелч стверджував». Він зробив цей коментар у розмові з Раві Сомаєю (Ravi Somaiya) із The New York Times для статті з назвою «Los Angeles Times Fires Writer of Articles on College», опублікованої 16 березня 2014 року. Джейсон Фелч не відповів на електронні листи з проханнями надати коментарі для цієї книжки.

«Los Angeles Times була змушена внести серйозні виправлення». Виправлення та редакторські зауваження стосовно матеріалу Джейсона Фелча з’явилися 14 березня 2014 року.

«влада США розслідувала діяльність цієї компанії». Згодом федеральні прокурори висунули директору Derwick Associates звинувачення у відмиванні грошей. На сьогоднішній день компанію не звинувачують у жодному правопорушенні. Згідно зі статтею в Miami Herald за 2019 рік, на момент її написання один із співзасновників Derwick Associates, який заперечував будь-які правопорушення, залишався під пильною увагою.

«Хосе де Кордоба». Він не відповів на електронні листи з проханнями надати коментарі.

«По-перше, великі вітання з великим П». Електронний лист від Пітера Фріча до Джона Керрейру (John Carreyrou), датований 3 травня 2015 року.

«Я знаю Рідела». Електронний лист від Джона Керрейру до Пітера Фріча, датований 3 травня 2015 року.

«у бестселері 2018 року “Дурна кров”». Книжка Джона Керрейру «Bad Blood: Secrets and Lies in a Silicon Valley Startup» побачила світ 2018 року у видавництві Alfred A. Knopf.

«Агов, тут така річ». Електронний лист від Пітера Фріча до Джона Керрейру, датований 8 травня 2015 року.

«я працюю над дуже серйозною історією». Електронний лист від Джона Керрейру до Пітера Фріча, датований 8 травня 2015 року.

«Вона — очільниця культу?». Електронний лист від Пітера Фріча до Джона Керрейру, датований 11 травня 2015 року.

«Вони щойно призначили нового головного юрисконсульта». Електронний лист від Пітера Фріча до Джона Керрейру, датований 8 травня 2015 року.

«Ти, направду, розмовляєш не з тим чуваком». Електронний лист від Пітера Фріча до Джона Керрейру, датований 4 червня 2015 року.

«Але є й те, без чого я точно можу обійтися,— це твої зневажливі коментарі». Електронний лист від Джона Керрейру до Пітера Фріча, датований 4 червня 2015 року.

«Я хотів би не згадувати імені Керрейру». Електронний лист від Пітера Фріча до Рассела Каролло (Russell Carollo), датований 2 серпня 2015 року.

«Із часом проти Елізабет Голмс». Елізабет Голмс (Elizabeth Holmes), а також її партнера Рамеша Балвані (Ramesh Balwani) пізніше звинуватили в шахрайстві. Вони не визнавали себе винними, і суд над ними було призначено на березень 2021 року.

«журналіст The Washington Post, який писав статтю про Fusion GPS». Ідеться про статтю Джека Ґіллума (Jack Gillum) та Шона Бобурґа (Shawn Boburg), опубліковану 11 грудня 2017 року під назвою «‘Journalism for Rent’: Inside the Secretive Firm behind the Trump Dossier».

Розділ 6. УКРАЇНА ЗАВТРА

«журналіст ізраїльського телешоу». Назва телепрограми звучала як «Uvda».

«шоу знімає сюжет про Black Cube». 2019 року Black Cube подала судовий позов на телепрограму «Uvda» та її головного кореспондента в Лондоні, стверджуючи, що телесюжет знеславив фірму. Не відмовляючись від цієї позиції, 2020 року Black Cube забрала назад свій позов, заявивши, що не може довести своїх фінансових збитків, а це неодмінно потрібно було зробити, згідно з вимогами британського законодавства стосовно справ про наклеп.

«коли вибухнула справа Гарві Вайнштайна». Пишучи про справу Гарві Вайнштайна (Harvey Weinstein), я спирався на дві книжки, опубліковані 2019 року, у яких наведено деталі випадку з телесюжетом і роллю в ньому приватних агентів. Перша — журналіста The New Yorker Ронана Ферроу (Ronan Farrow) «Catch and Kill: Lies, Spies, and a Conspiracy to Protect Predators», опубліковану у видавництві Little, Brown. Авторками другої були дві журналістки The New York Times — Джоді Кантор (Jodi Kantor) і Меґан Тугей (Megan Twohey), вона має назву «She Said: Breaking the Sexual Harassment Story That Helped Ignite a Movement» і видана Penguin Press.

«Ви натрапили на ім’я Френка Тіміша». Документ, випущений фірмою Black Cube для внутрішнього вжитку.

«Це як створювати виставу». Слова радника фірми Black Cube цитувались у статті Бредлі Гоупа (Bradley Hope) та Джеккі МакНіш (Jacquie McNish), опублікованій у The Wall Street Journal 18 червня 2019 року під назвою «Black Cube: The Bumbling Spies of the Private Mossad».

«два лондонські забудовники». Забудовниками були брати Вінсент (Vincent) і Роберт (Robert) Ченгізи (Tchenguiz).

«висунуло Фірташу низку звинувачень». https://www.justice.gov/opa/pr/six-defendants-indicted-alleged-conspiracy-bribe-government-officials-india-mine-titanium.

«засипали їх запитаннями про Джорджа Сороса». Сага про операцію фірми Black Cube в Угорщині розповідається в статті Лілі Баєр (Lili Bayer) «Israeli Intelligence Firm Targeted NGOs during Hungary’s Election Campaign», яку опубліковано в Politico 16 липня 2018 року.

«Я ніколи не була дівчиною Бонда». Коментарі Стелли Пенн Печанак (Stella Penn Pechanac) з’явились у The Daily Mail 30 листопада 2019 року.

«Я не відчуваю себе винним ні в чому». Коментарі Сета Фрідмана (Seth Freedman) прозвучали в ефірі BBC 13 січня 2020 року.

«коли Ронан Ферроу із The New Yorker його оприлюднив». Стаття Ферроу вийшла 6 листопада 2017 року під назвою «Harvey Weinstein’s Army of Spies».

Розділ 7. СТІЛ НОМЕР 6

«російською компанією з нерухомості». Prevezon Holdings базувалася на Кіпрі.

«й опублікував на YouTube». Відео й досі там. Його можна переглянути за посиланням: https://www.youtube .com/watch?v=ryVavTF6hR0.

«Боротьба з Путіним не робить вас святим». Ця стаття, написана Джейсоном Мотлаґом (Jason Motlagh), вийшла друком 31 грудня 2015 року.

«майже 530 тисяч доларів». Саме цю цифру було процитовано Чаком Россом (Chuck Ross) у статті, опублікованій у The Daily Caller 21 листопада 2017 року під назвою «Fusion GPS Bank Records Show Russia-Related Payments».

«пояснила Bloomberg News». Ця стаття, написана Стефані Бейкер (Stephanie Baker) й Іриною Резник (Irina Reznik), з’явилася 21 грудня 2017 року під назвою «Mueller Is Looking into a U.S. Foundation Backed by Russian Money».

«Я можу довести в суді, що Браудер». Андрій Некрасов (Andrei Nekrasov) зробив ці зауваження для статті Генрі Джонсона (Henry Johnson), опублікованої в журналі Foreign Policy 10 червня 2018 року.

«коли апеляційна комісія ухвалила рішення, прогноз Весельницької справдився». Джона Москоу (John Moscow) відсторонили від репрезентації інтересів компанії Prevezon у жовтні 2016 року.

Розділ 8. ҐЛЕННТУРАЖ

«на конференції документалістів і репортерів». Конференція називалася «Double Exposure Film Festival» і фінансувалася завдяки спонсорській підтримці журналістської організації 100Reporters.

«Він закликав групу противників абортів». Джекі Колмс (Jackie Calmes) писала про ці відео противників абортів у своїй статті «Planned Parenthood Videos were Altered, Analysis Finds», опублікованій у The New York Times 25 серпня 2017 року.

«суд у Гані». Пол Сінґер (Paul Singer) і його хижацька інвестиційна тактика були описані Шейлою Колгаткар (Sheelah Kolhatkar) у статті, опублікованій у журналі The New Yorker 20 серпня 2018 року під назвою «Paul Singer, Doomsday Investor».

«щоб отримати дані стосовно продажу військової техніки в Аргентину». Подробиці цих вимог деталізовано в документі, підготовленому Каролло.

«негативними статтями про інший гедж-фонд». Цей фонд називався Gramercy Funds Management; його речник відхилив прохання надати коментар.

«The New York Times, я знаю, що вони співпрацюють із Fusion». Слова Сільверстайна процитовано Роланом Скарборо (Rowan Scarborough) у статті, опублікованій у The Washington Times 10 грудня 2017 року під назвою «Fusion GPS Tried to Tie Trump to Clinton’s Pedophile Pal Epstein as Part of Smear Campaign».

«написав статтю про Роберта Лібутті». Статтю, яку написав Майкл Ісікофф, було опубліковано виданням Yahoo! News 7 березня 2016 року під назвою «Trump Challenged Over Ties to Mob-Linked Gambler with Ugly Past».

«він стане першим великим забудовником після Йосипа Сталіна». Джефф Ґрокотт (Jeff Grocott) написав про амбіції Трампа 1996 року — стаття вийшла в Moscow Times під назвою «Trump Places Bet on New Moscow Skyline».

«Зокрема він підтвердив існування того, що назвав». Електронний лист від Марка Голлінґсворта до Крістофера Стіла, датований серпнем 2013 року.

«лондонського адвоката, який представляв Олега Дерипаску». Цим адвокатом був Пол Гаусер (Paul Hauser) із фірми Bryan Cave.

«в тому разі, якщо олігарх отримає сприятливе рішення суду». Олег Дерипаска припинив наполягати на продовженні судового процесу, ініційованого ним проти Пола Манафорта (Paul Manafort).

«як інформаторів». Стаття, опублікована в The New York Times 1 вересня 2018 року під назвою «Agents Tried to Flip Oligarchs. The Fallout Spread to Trump», описувала намагання Брюса Ора (Bruce Ohr) найняти Олега Дерипаску.

«Співпраця Дерипаски та Брюса Ора склалася не дуже добре». Зустріч було описано Кеннетом Воґелем (Kenneth Vogel) і Меттью Розенберґом (Matthew Rosenberg) із The New York Times у статті, що вийшла 1 вересня 2018 року та мала назву «Agents Tried to Flip Russian Oligarchs. The Fallout Spread to Trump».

Розділ 9. ПЛІВКА З ОБДЗЮРЮВАННЯМ

«Бізнесмен Девід Джеваніс». Він не відповів на жоден з електронних листів із проханнями надати коментарі.

«Деміана Палетти». Він не відповів на жоден з електронних листів із проханнями надати коментарі.

«Стіл таємно підіслав свого “колекціонера”». «Колекціонер» Стіла — Ігор Данченко — розповів це співробітникам ФБР у січні 2017 року.

«Кетрін Белтон — “товаришувала” з ним». Стаття Кетрін Белтон (Catherine Belton) про Сергія Мілліана вийшла в The Financial Times 1 листопада 2016 року під назвою «The Shadowy Emigré Touting Trump».

«Незабаром до Бруксміта зателефонував Сімпсон». Девід Енріх (David Enrich) із The New York Times описав взаємодію між Белтон, Сімпсоном і Велом Бруксмітом (Val Broeksmit) у своїй книжці «Dark Towers: Deutsche Bank, Donald Trump, and an Epic Trail of Destruction», опублікованій 2019 року видавництвом HarperCollins.

«Хіба у вас немає місця для зустрічей». Зауваження Стіла цитуються Томом Гамбурґером (Tom Hamburger) і Розаліндою С. Гелдерман (Rosalind S. Helderman) в їхній статті, надрукованій у The Washington Post 6 лютого 2018 року під назвою «Hero or Hired Gun? How a British Former Spy Became a Flash Point in the Russia Investigation».

«Автором її був Майкл Ісікофф з Yahoo! News». Його статтю про Картера Пейджа (Carter Page) було опубліковано 23 вересня 2016 року під назвою «US Intel Officials Probe Ties Between Trump Advisor and Kremlin».

«ділилися один з одним діловими контактами». Такий опис стосунків між Вінером і Стілом наводиться у звіті Спеціального комітету Сенату США з питань розвідки.

«Адвокат Дерипаски вважає, що “українці політизували…”». Електронний лист від Крістофера Стіла до Брюса Ора, датований 18 жовтня 2016 року.

«щасливий лотерейний квиток». 2019 року Департамент юстиції США оприлюднив доповідні записки, пов’язані з досьє, написаним Брюсом Ором 2016 року.

«Стаття Корна з’явилася за кілька днів після рішення Комі». Цю статтю було опубліковано на вебсайті видання Mother Jones 31 жовтня 2016 року.

«Я страшенно здивувався». Майк Ґаета (Mike Gaeta) зробив цю заяву під час надання свідчень під присягою в Конгресі 2019 року, коли його ім’я не було розкрито. Проте з наданого свідком опису його стосунків зі Стілом, робиться зрозуміло, що то був саме Ґаета.

«Стіл наполягав на тому, що під час роботи з ФБР». Стіл зробив цю заяву в пресрелізі, опублікованому фірмою Orbis Business Intelligence у грудні 2019 року, після виходу у світ звіту Горовіца (Horowitz), у якому розкритикував деякі аспекти цього звіту. Серед іншого він сказав, що як особистість не міг погодитися бути джерелом інформації для ФБР, зважаючи на свої відносини з британським урядом.

«трьома олігархами, які контролювали “Альфа-Банк”». Трьома засновниками банку були Михайло Фрідман, Петро Авен і Герман Хан.

«очікуючи на вихід статті в The New York Times». Цю подробицю повідомляють Майкл Ісікофф і Девід Корн у книжці «Російська рулетка».

«The Intercept». Ця стаття, що називалася «Here’s the Problem with the Story Connecting Russia to Donald Trump’s Email Server», вийшла 1 листопада 2016 року.

«коли нарешті вийшла у світ довгождана “гучна” стаття в The New York Times». Ця стаття, написана Еріком Ліхтблау (Eric Lichtblau) та Стівеном Лі Маєрсом (Steven Lee Myers), мала назву «Investigating Donald Trump, FBI Sees No Clear Link to Russia» й була опублікована 31 жовтня 2016 року.

«Картера Пейджа, Пола Манафорта та Майкла Флінна». Картеру Пейджу не було висунуто ніяких звинувачень у скоєнні правопорушення. Пола Манафорта було звинувачено в махінаціях зі сплатою податків. Майкла Флінна (Michael Flynn) упіймали на тому, що він збрехав агентам ФБР про свої розмови з російським послом, хоча пізніше він відрікся від власних свідчень. Джорджа Пападопулоса (George Papadopoulos) звинуватили в тому, що він надавав брехливі свідчення агентам ФБР. 2020 року Дональд Трамп помилував Манафорта, Флінна та Пападопулоса.

Розділ 10. ТАЄМНЕ РОБИТЬСЯ ЯВНИМ (ЕПІЗОД 1)

«нідерландська Shell та італійська Eni». За результатами публікації італійські прокурори висунули звинувачення офіційним особам компаній Shell та Eni. Проте обидві компанії заперечували вчинення правопорушень.

«Kusto Group». Речник компанії заперечував факт найму фірми K2 Intelligence.

«Для мене перегляд цього фільму був сюрреалістичним досвідом». Саймон Тейлор (Simon Taylor) зробив ці зауваження 2014 року, коли отримував премію «Skoll Award» за досягнення у сфері соціального підприємництва. https://www.youtube.com/watch?v=5n5RNNNCGMs.

«Вона називалася “Агент Зигзаг”». Книжка Бена Макінтайра (Ben MacIntyre) «Agent Zigzag: A True Story of Nazi Espionage, Love, and Betrayal» побачила світ 2007 року, випущена видавництвом Bloomsbury.

«Наша тверда позиція полягає в тому, що найліпшим шляхом уперед». Електронний лист від Саймона Тейлора до Роба Мура (Rob Moore), датований 5 серпня 2014 року.

«Заради безпеки моєї родини». Електронний лист від Роба Мура до Саймона Тейлора, датований 11 серпня 2014 року.

«Global Witness його злила». Слова Саймона Тейлора процитовано в моїй статті для The New York Times, у тому місці, де він говорить, що не Робу Муру було вирішувати, коли та як скинути маску, адже його шпигунські дії могли скомпрометувати антиазбестових активістів. «Він не в тому становищі, щоби вдавати із себе Бога»,— сказав Тейлор.

«репортером, пов’язаним із Міжнародним консорціумом журналістів-розслідувачів». Тим репортером був Джим Морріс (Jim Morris).

«видання New Matilda». Видання New Matilda опублікувало три статті Майкла Ґілларда (Michael Gillard) про епопею Роберта Мура та фірми K2 Intelligence, які вийшли друком 5 березня 2017 року, 23 квітня 2017 року та 29 квітня 2018 року.

«Брат начальниці BBC». Стаття Майкла Ґілларда та Джона Анґоеда-Томаса (Jon Ungoed-Thomas) вийшла в лондонській The Sunday Times 29 січня 2017 року.

«він відкривав нову фірму». Ця фірма називається C&F Partners.

«Чарлі Карр залишив K2». Електронний лист від Марка Голлінґсворта до Філіпа Ван Нікерка, датований 10 липня 2017 року.

«The Irish Times 2016 року опублікувала статтю». Ця стаття Пітера Муртага (Peter Murtagh) мала назву «Denis O’Brien, the Dossier, and the Spy Who Came into the Dail» і вийшла 16 липня 2016 року.

«The Irish Times повідомила, що Голлінґсворт». Газета повідомила, що Марк Голлінґсворт відмовився надати коментарі для цієї статті.

«котра тепер вела блог». Блог, який вела Клер Рекасл Браун (Clare Rewcastle Brown) називався «Sarawak Report».

«Джо Лоу — 2014 року намагався зустрітися». Ці намагання згадуються в судових документах, датованих 15 червня 2017 року, що були частиною позову про конфіскацію, поданого Міністерством юстиції США проти Viceroy Hotel Group. Прессекретарка K2 Intelligence не відповіла на запит щодо зв’язків між фірмою й Джо Лоу (Jho Low) або його представниками.

«У своєму блозі Рекасл Браун написала». Електронний лист від Марка Голлінґсворта до Клер Рекасл Браун, датований 13 липня 2016 року.

«Джаннакопулос і Голлінґсворт співпрацювали з K2 Intelligence». Ця стаття, написана Бредлі Гоупом (Bradley Hope) і Дженні Стразберґ (Jenny Strasberg) з’явилася 26 лютого 2020 року та мала назву «SoftBank’s Rajeev Misra Used Campaign of Sabotage to Hobble Internal Rivals». Місра Раджеєв (Misra Rajeev) заперечував фінансування цієї операції.

«викрадено з юридичної фірми в Панамі». Цією фірмою була Mossack Fonseca.

«Ви, мабуть, пам’ятаєте, що ми разом створювали репортаж». Електронний лист від Марка Голлінґсворта до Саймона Ґудлі (Simon Goodley), датований 21 лютого 2017 року.

«Нижче наведено дуже приблизний проєкт». Електронний лист від Марка Голлінґсворта до Ґленна Сімпсона, датований 18 квітня 2013 року.

«Очевидно, що історія залежить від результату пошуків серед ПД». Електронний лист від Марка Голлінґсворта до Саймона Бауерса (Simon Bowers), датований 21 березня 2017 року.

«Моє джерело не погодиться на щось менше ніж 2 тисячі доларів». Електронний лист від Марка Голлінґсворта до Річарда Гайнса (Richard Hynes), датований 16 червня 2017 року.

«Будь ласка, надішли мені електронною поштою свій список приватних осіб». Електронний лист від Марка Голлінґсворта до Алекса Єрслі (Alex Yearsley), датований 22 червня 2016 року.

«Стосовно того, про що ми сьогодні ввечері розмовляли телефоном». Електронний лист від Марка Голлінґсворта до Крістофера Стіла, датований 29 квітня 2016 року.

Розділ 11. ТАЄМНЕ РОБИТЬСЯ ЯВНИМ (ЕПІЗОД 2)

«дружина Ора». Її звати Неллі Ор (Nellie Ohr).

«У кав’ярні Сімпсон передав Ору». Рукописні нотатки Брюса Ора, датовані 10 грудня 2016 року.

«Крамеру почали активно телефонувати репортери». Свідчення Девіда Крамера (David Kramer) у справі Губарев проти BuzzFeed, датоване 13 грудня 2017 року.

«дослідження щодо книжки на футбольну тематику». Книжка Кена Бенсінґера (Ken Bensinger) про скандал у ФІФА, що називалася «Red Card: How the U.S. Blew the Whistle on the World’s Biggest Sports Scandal», вийшла у світ 2018 року у видавництві Simon & Schuster.

«Стіл видалив зі свого комп’ютера всі файли, що стосувалися досьє». Стіл розкрив цей факт 2020 року під час надання свідчень у межах судового процесу в Лондоні, порушеного за ініціативою очільників «Альфа-Банку». Він не пояснив своїх дій і не уточнив, коли саме це зробив.

«папери для смітника». Боб Вудворд (Bob Woodward) зробив це зауваження в розмові з Крісом Воллесом (Chris Wallace) із Fox News 21 квітня 2019 року.

«Пітер Стржок в інтерв’ю, пізніше опублікованому». Він надав ці коментарі під час інтерв’ю для The Atlantic, опублікованого 4 вересня 2020 року.

Розділ 12. ТРОЯНСЬКІ ВІЙНИ

«широко відому під назвою “Pegasus”». Компанія NSO — виробник шпигунського обладнання — зазначає, що воно має використовуватися виключно для не заборонених законом дій.

«Знайомство Citizen Lab». Рафаель Саттер (Raphael Satter) з Associated Press детально описав цей епізод у своїй статті, опублікованій 25 січня 2019 року під назвою «Undercover Agents Target Toronto-Based Cybersecurity Watchdog Group Which Reported Key Details in Khashoggi Case».

«опублікував їх на особистому вебсайті». Ці світлини й досі можна побачити за посиланням: https://www.johnscottrailton.com/kite-aerial-photography-kit/.

«постійно отримував на мобільний телефон сповіщення про погоду». Ронан Ферроу написав про ці сповіщення у своїй статті під назвою «Catch and Kill».

«Репортер новинного вебсайту Motherboard викрив цю практику». Джозеф Кокс (Joseph Cox) написав статтю, опубліковану 8 січня 2019 року під назвою «I Gave a Bounty Hunter $300. Then He Located Our Phone».

«Рафаель Саттер — репортер Associated Press». Саттер описав свою взаємодію із Джоном Скотт-Рейлтоном (John Scott-Railton) і подальше знайомство з Мішелем Ламбертом (Michel Lambert) у статті, що вийшла у світ 26 січня 2019 року під назвою «Undercover Agents Target Cybersecurity Watchdog».

Розділ 13. РОК-ЗІРКИ

«фонд Democracy Integrity Project отримав понад 7 мільйонів доларів». Ці дані взято з документації фонду за 2018 рік, протокол № 990.

«The Wall Street Journal оприлюднила статтю». Ідеться про статтю Марка Маремонта (Mark Maremont) про Сергія Мілліана, що вийшла друком 24 січня 2017 року та мала назву «Key Claims in Trump Dossier Said to Come from Head of Russian-American Business Group».

«яка ідентифікувала Мілліана як “джерело D”». Стаття, надрукована в газеті The Washington Post і написана Розаліндою С. Гелдерман і Томом Гамбурґером, вийшла 29 березня 2017 року під заголовком «Who Is ‘Source D’? The Man Said to Be Behind the Trump-Russia Dossier’s Most Salacious Claims».

«Тепер вони мають специфічні й дуже конкретні різнобічні докази». Цей коментар з’явився у статті, що вийшла 13 квітня 2017 року в газеті The Guardian і була написана Люком Гардінгом (Luke Harding) та іншими. Заголовок статті звучав так: «British Spies Were First to Spot Trump Team’s Links with Russia».

«однієї телепрограми 2017 року». Цей випуск програми Рейчел Меддоу (Rachel Maddow) було випущено в ефір 29 грудня 2017 року.

«Історії про нього самого та фірму Fusion GPS». Джон Кессіді (John Cassidy) із The New Yorker написав статтю про Сімпсона, опубліковану 10 січня 2018 року під заголовком «The Digger Who Commissioned the Trump-Russia Dossier Speaks». Метт Флеґенгаймер (Matt Flegenheimer) написав про нього статтю для The New York Times, опубліковану 8 січня 2018 року під назвою «Fusion GPS Founder Hauled from the Shadows for the Russia Election Investigation».

«Позов проти BuzzFeed». Його було відхилено, оскільки суддя з’ясував, що досьє належало до урядових документів, тож його публікація не суперечила законодавчим практикам.

«Російська рулетка». Ця книжка, авторами якої були Майкл Ісікофф і Девід Корн, мала підзаголовок «Внутрішня історія війни Путіна проти Америки й обрання Дональда Трампа» (The Inside Story of Putin’s War on America and the Election of Donald Trump) і вийшла у світ 2018 року у видавництві Twelve.

«Змова». Книжка Люка Гардінга мала підзаголовок «Секретні зустрічі, брудні гроші та як Росія допомогла Дональду Трампу перемогти» (Secret Meetings, Dirty Money, and How Russia Helped Donald Trump Win) і вийшла у світ 2017 року у видавництві Vintage.

«Він — Джеймс Бонд». Коментар Руперта Алласона (Rupert Allason) з’явився в телерепортажі NBC News, що мав назву «Christopher Steele, Trump Dossier Author, Is a Real-Life James Bond».

«панельній дискусії в Міжнародному музеї шпигунства». Розмову можна знайти за посиланням: https://www.c-span.org/VideoAc4708289/user-clip-scott-shane-nyt.

«Колишня шпигунка ЦРУ з тієї ж панельної дискусії». Нею була колишня офіцерка ЦРУ Джонна Гайстенд Мендес (Jonna Hiestand Mendez).

Розділ 14. ЕПІЗОД 1: «ПОДВІЙНИЙ АГЕНТ»

«Інший звіт надійшов керівнику Alaco». Електронний лист від Марка Голлінґсворта до Нікоса Асімакопулоса (Nikos Asimakopoulos), датований 23 лютого 2013 року.

«У судових поданнях ENRC заявила». У час написання цієї книжки позов Ніла Джеррарда (Neil Gerrard) проти компанії ENRC та фірми Diligence іще тривав. (Black Cube не було зазначено серед відповідачів у цьому судовому процесі).

«бюлетень Intelligence Online, що висвітлює події в індустрії». Стаття про те, як було зламано електронну пошту Марка Голлінґсворта, вийшла 10 липня 2019 року під заголовком «London’s Business Intelligence Community Braces Itself for Imminent Leak».

«У темі листа стояло». Цей електронний лист було датовано 4 серпня 2019 року.

«London Evening Standard». Стаття Марка Голлінґсворта вийшла 15 вересня 2017 року та мала назву «SFO Is Stepping Up Its Kazakh Mining Probe».

«А ще я домовився про публікацію». Електронний лист від Марка Голлінґсворта до Філіпа Ван Нікерка, датований 15 вересня 2017 року.

«Як ви знаєте, я завжди радий». Електронний лист від Марка Голлінґсворта до Ріната Ахметшина, датований 18 грудня 2017 року.

«Юрій Швець». Він не відповів на жоден з електронних листів із проханнями надати коментарі.

«важливу інформацію, яка зробилася для багатьох справжнім відкриттям». Факт того, що компанія ENRC платила Марку Голлінґсворту та Роберту Тревельяну (Robert Trevelyan), було оприлюднено її адвокатом — Джастином Майклом (сином) — у декларації, датованій 5 грудня 2019 року.

«Роберт Тревельян». Він не відповів на жоден з електронних листів із проханнями надати коментарі.

«Дмитро Возіанов». Він не відповів на жоден з електронних листів із проханнями надати коментарі.

«Нам дуже потрібні різкі висловлювання». Електронний лист від Дмитра Возіанова до Марка Голлінґсворта, датований 7 лютого 2018 року.

Розділ 15. БЛИСКУЧИЙ ПРЕДМЕТ

«Змова проти президента». Книжка Лі Сміта (Lee Smith), яка мала підзаголовок «Правдива історія того, як конгресмен Девін Нуньєс викрив найбільший політичний скандал в історії Сполучених Штатів» (The True Story of How Congressman Devin Nunes Uncovered the Biggest Political Scandal in U.S. History), побачила світ 2019 року у видавництві Center Street.

«Злочин, який триває». Книжка, написана Ґленном Сімпсоном і Пітером Фрічем, мала підзаголовок «Усередині досьє Стіла та розслідування діяльності Трампа фірмою Fusion GPS» (Inside the Steele Dossier and the Fusion GPS Investigation of Donald Trump) і вийшла друком 2019 року у видавництві Random House.

«Деякі з найбільш сенсаційних тверджень». Стаття про звіт Мюллера (Mueller), опублікована в The New York Times, написана Скоттом Шейном (Scott Shane), Адамом Ґолдманом (Adam Goldman) і Меттью Розенберґом (Matthew Rosenberg) і вийшла 19 квітня 2019 року під назвою «Mueller Report Likely to Renew Scrutiny of Steele Dossier».

«майже відкинуто багато ключових тверджень досьє». Ця стаття Алана Каллісона (Alan Cullison) та Дастіна Вольца (Dustin Volz) з’явилась у The Wall Street Journal 19 квітня 2019 року під заголовком «Mueller Report Dismisses Many Steele Dossier Claims».

«дотримувалися приблизно такого самого тону». Коментарі Пітера Фріча стосовно точності інформації, що містилась у досьє, з’явились у пресі 22 листопада 2019 року в репортажі Джеймса Д. Волша (James D. Walsh), надрукованому в журналі New York під заголовком «Fusion GPS Lights a Candle for the Pee Tape».

«Спочатку інтерв’ю було суперечливим». Стаття Наташі Бертран (Natasha Bertrand) вийшла в Politico 9 липня 2019 року під заголовком «Trump Dossier Author Steele Gets 16-Hour DOJ Grilling».

«найвірогідніше, працює у ФСБ». Цю доповідну записку без дати було надіслано Коді Ширером (Cody Shearer) одному журналістові.

«він написав у статті в The Washington Post». Цю редакторську колонку було опубліковано 8 лютого 2018 року під заголовком «Devin Nunes Is Investigating Me. Here’s the Truth».

«Вінер також розповів». Його свідчення містяться у звіті Спеціального комітету Сенату США з питань розвідки.

«Коли по-справжньому занурюєшся в подробиці». Майкл Ісікофф зробив ці коментарі 5 грудня 2018 року в подкасті Джона Зіґлера (John Ziegler), що мав назву «Free Speech Broadcasting».

«він запросив Меддоу». Рейчел Меддоу з’явилась у подкасті «Skullduggery», що вів Майкл Ісікофф, 31 жовтня 2019 року.

«написати серію колонок». Ерік Вемпл (Erik Wemple) написав чотирнадцять колонок про те, як засоби масової інформації висвітлювали досьє; усі було опубліковано між 13 грудня 2019 та 19 серпня 2020 року.

«що Коен в’їхав до Чехії з Німеччини». Цю історію, написану Ґреґом Ґордоном (Gregg Gordon) і Пітером Стоуном (Peter Stone), опубліковано 13 квітня 2018 року під заголовком «Sources: Mueller Has Evidence Cohen Was in Prague in 2016, Confirming Parts of the Dossier».

«Ті ж репортери подвоїли свою некомпетентність». Ґреґ Ґордон і Пітер Стоун опублікували ще одну свою історію про Коена та Прагу 27 грудня 2019 року, вона називалася «Cell Signal Puts Cohen outside Prague around Time of Purported Russian Meeting».

«Помічники Трампа неодноразово контактували». Ця стаття, написана Майклом С. Шмідтом (Michael S. Schmidt), Марком Мацетті (Mark Mazzetti) та Меттом Апуццо (Matt Apuzzo), вийшла 14 лютого 2017 року під заголовком «Subsequently, evidence emerged that one Trump aide, Paul Manafort, worked closely with a suspected Russian operative named Konstantin Kilimnick».

«Вони повідомили, що Пол Манафорт». Ця стаття, написана Люком Гардінгом і Деном Коллінзом (Dan Collyns), вийшла в The Guardian 27 листопада 2018 року під заголовком «Manafort Held Secret Talks with Assange in Ecuadorian Embassy, Sources Say».

«обстоює ту саму позицію». Єдиними змінами, що їх The Guardian внесла в цю статтю, було те, що до тексту додали заперечення Ассанжа та Манафорта, котрі стверджували, що такої зустрічі не було. В електронному листі, надісланому мені редакцією, речник газети повідомив, що видання продовжує «обстоювати позицію, висловлену в статті».

Розділ 16. ВЕЧЕРЯ З НАТАЛІЄЮ

«2019 року Міністерство юстиції США висунуло проти неї звинувачення». Федеральні прокурори оголосили про звинувачення, висунуті, проти Весельницької, 8 січня 2019 року. https:// www.justice.gov/usao-sdny/pr/russian-attorney-natalya-veselnitskaya-charged-obstruction-justice-connection-civil.

«погодилася сплатити штраф у розмірі 5,9 мільйона доларів». Оголошення про врегулювання справи було зроблене 12 травня 2017 року. https://www.justice.gov/usao-sdny/pr/acting-manhattan-us-attorney-announces-59-million-settlement-civil-money-laundering-and.

«У двопартійному звіті Сенату». То був звіт Спеціального комітету Сенату США з питань розвідки.

«рішення, яке Ахметшин оскаржив». Наприкінці 2020 року Федеральний суд задовольнив його апеляцію й повернув справу назад до суду нижчої інстанції для повторного розгляду.

«Позови, подані компанією ENRC проти Марка Голлінґсворта та інших». На час написання цієї книжки позови компанії ENRC проти Марка Голлінґсворта, Управління з питань серйозного шахрайства та інших продовжували розглядатися. Відповідачі в усіх судових справах послідовно заперечували вчинення будь-яких правопорушень.

«У великій статті, опублікованій 2018 року». Стаття Декстера Філкінса (Dexter Filkins), опублікована в журналі The New Yorker, побачила світ 8 жовтня 2018 року під заголовком «Was There a Connection Between a Russian Bank and the Trump Campaign?»

«Даючи свідчення, Стіл демонстрував послідовну позицію». Стіл давав свідчення у справі, пов’язаній із «Альфа-Банком», 17 березня 2020 року.

«суддя, котрий розглядав цю справу, ухвалив рішення». Рішення було ухвалене 7 серпня 2020 року. https://www.casemine.com/judgement/uk/5f06a0562 c94e070322b31e6.

«У нас більше не було контракту з Fusion». Стіл давав свідчення у справі Губарева 23 липня 2020 року.

Розділ 17. «КОЛЕКЦІОНЕР»

«Коли ці записи інтерв’ю потрапили в інтернет». Нотатки, зроблені під час інтерв’ю з Ігорем Данченком, було опубліковано Міністерством юстиції США 17 липня 2020 року.

«Під час інтерв’ю у ФБР він розповів». Ігоря Данченка опитували впродовж трьох днів наприкінці січня 2017 року.

«Люк Гардінг». Він не відповів на жоден з електронних листів із проханнями прокоментувати ці розбіжності.

«Ігор Данченко». Його адвокат — Марк Шамель (Mark Schamel) — не відповів на письмові запитання.

«Люку Гардінгу із The Guardian він розповів». Інтерв’ю з Ігорем Данченком вийшло в The Guardian 21 жовтня 2020 року під заголовком «Trump’s False Russian Spy Claims Put Me in Danger».

«опублікованому того ж дня». Інтерв’ю Данченка, надруковане в The New York Times 21 жовтня 2020 року, мало назву «Analyst Who Reported the Infamous Trump Tape Rumor Wants to Clear His Name».

«оприлюднив довгоочікуваний звіт». П’ятий том звіту Спеціального комітету Сенату США з питань розвідки було оприлюднено 18 серпня 2020 року.

«у своєму документальному фільмі». Двосерійний документальний фільм Алекса Ґібні (Alex Gibney) називався «Агенти хаосу» (Agents of Chaos).

ПІСЛЯМОВА

«заарештувала ізраїльського приватного детектива». На час написання цієї книжки звинувачення, які було висунуто цьому детективові, ще не знято.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.