Джордан Роберт

Колесо Часу. Повелитель Хаосу : роман : Кн. 6 / Роберт Джордан ; пер. з англ. Г. Г. Михайловської, М. Б. Щавурської. — Тернопіль : Видавництво Богдан, 2024.  — 968 с.

ISBN 978-966-10-1327-7

Обертається Колесо Часу... Ранд аль’Тор, Відроджений Дракон, сповна усвідомив власне призначення, своє виняткове місце у Візерунку. Він іде важким шляхом, на якому нема місця людським слабкостям і почуттям. Попереду Тармон Ґай’дон — Остання битва, і Ранд безжалісно використовує всіх, навіть найкращих друзів, для досягнення своєї мети — згуртувати всі сили Світла проти Тіні. Проте чи знайде він у собі сили відмовитися від наймогутнішого людського почуття — кохання? А надто коли його серцем заволоділи одразу три жінки...

Copyright © 1994 by The Bandersnatch Group, Inc.

© Г. Г. Михайловська, М. Б. Щавурська, переклад, 2023

© О. С. Кіналь, обкладинка, карти, 2023

© Видавництво Богдан, виключна ліцензія на видання, оригінал-макет, 2024

Robert Jordan. Lord of Chaos
Copyright © 1994 by The Bandersnatch Group, Inc.

The phrase “The Wheel of Time”

and the snake-wheel symbol are trademarks of Bandersnatch Group, Inc.

All rights reserved.

Interior art by Matthew C. Nielsen and Ellisa Mitchell

Переклали з англійської
Марта Щавурська (пролог, розділи 1-10)
та Галина Михайловська (розділи 11-55, епілог)

Карти Олега Кіналя

Охороняється законом про авторське право.

Жодна частина цього видання не може бути відтворена

в будь-якому вигляді без дозволу видавництва.

Видавництво Богдан, просп. С. Бандери, 34а, м. Тернопіль, Україна, 46002.

Видавництво Богдан, a/c 529, м. Тернопіль, Україна, 46008.

У випадку побажань та претензій звертатися:
т/ф (0352) 520 607 office@bohdan-books.com

Інтернет-магазин «Видавництво Богдан»:
www.bohdan-books.com mail@bohdan-books.com

т. (0352) 519 797, (067) 350 1870, (066) 727 1762

Гуртові продажі: т/ф (0352) 430 046, (050) 338 4520

м. Київ, просп. Л. Каденюка, 27: т/ф (044) 296 8956; (095) 808 3279,
nk-bogdan@ukr.net

Мережа книгарень «Дім книги»: dk-books.com

т. (067) 350 1467; (099) 434 9947

Для Бетсі

Лев співає, горб літає.
Місяць вдень, а ніччю сонце сяє.
Чоловік оглух, осліпла жінка,
а базіка славить дзвінко,
безнастанно, стоголосо
Повелителя Хаосу.

Лічилка з дитячої гри,
почута у Великому Арвалоні,
Четверта Епоха

ПРОЛОГ

Перше послання

Демандред зійшов на чорний схил біля Шайол Гулу, і прохід, лазівка у тканині реальності, зник. Угорі каламутне сіре хмаровиння застилало небо — подобу перевернутого моря із сонних попелястих хвиль, що розбивалися довкола об приховану гірську вершину. Унизу безживною долиною пробігали химерні вогні кольору розмитої синяви та багрецю, проте вони були неспроможні розвіяти густий сутінок, що вкутав їхнє джерело. Хмаровиння прокреслила блискавиця, і за мить глухо загриміло. По всьому схилу з численних отворів здіймалися випари і дим — деякі з отворів були такі маленькі, як чоловіча рука, а декотрі настільки великі, що лигнули б і десять чоловіків.

Він одразу ж відпустив Єдину Силу, і разом із її свіжістю зникли і підсилені нею відчуття, без чого світ сприймався не настільки гостро і вабливо. Відсутність саїдін зоставила в ньому порожнечу, але тут тільки дурень міг би зважитися направляти. І, безсумнівно, тільки дурень хотів би сильніших відчуттів — запаху, нюху чи смаку.

За тих часів, що їх тепер зовуть Епохою Легенд, це був ідилічний острів посеред прохолодного моря, жаданий прихисток для тих, котрі полюбляли по-селянськи нехитрий триб життя. Незважаючи на випари, тут було холодно. Він змусив себе не відчувати цього, але інстинктивно щільніше закутавсь у свій оксамитовий хутрований плащ. Від його дихання з рота виривався легкий, наче пух, і ледь помітний дух, щоб за мить розтанути у повітрі. За декілька сотень ліг на північ знаходився світ вічної криги, проте на Такан’дарі завжди було сухо, наче в якійсь пустелі, і завжди панувала зима.

Проте була тут і вода, чи радше її подоба: чорнильний бурчак, що протікав скелястим схилом неподалік кузні, що он сіріє своєю покрівлею. Всередині задзвеніли молоти, і з кожним ударом у вузеньких віконцях спалахувало бліде світло. Якась жінка в лахмітті відчайно притулилась до шорсткої кам’яної стіни, стискаючи в руках немовля, а миршаве дівча зарилось лицем у поділ її плахти. Безсумнівно, невільниці, захоплені під час наскоку на Порубіжні землі. Але щоб так мало! Мерддраали, напевно, скрегочуть зубами. Їхні клинки з часом затуплюються і їх треба міняти, а те, що набігів на Порубіжжя поменшало, нічого не змінює.

З кузні неквапом вийшов один із ковалів, своєю кремезною статурою нагадуючи висічену зі шматка скелі статую. Ковалі не були по-справжньому живими: віддалившись на певну відстань від Шайол Гулу, вони перетворились би на камінь чи тлін. Їх також не можна було назвати справжніми ковалями, позаяк вони не вміли робити нічого, крім мечів. Цей тримав обіруч довгі кліщі із затиснутим клинком, і ледь охололий метал у місячному світлі білів, наче сніг. Живий чи ні був коваль, але блискучий метал він занурив у темний потік з осторогою. Для цієї подоби життя навіть доторк до води закінчився би плачевно. Коли він вийняв меч із води, той був мертвотно чорним. Але робота ще не була завершена. Коваль зайшов у кузню, і звідти почувся несамовитий чоловічий крик.

— Ні! Ні! Ні! — Відтак крик переріс у пронизливий вереск і поволі затих, так ніби того горланя хтось відносив у немислиму далечінь. Тепер меч був готовий.

Знову з’явився коваль — може, той самий, а може, й інший — і зіп’яв жінку на ноги. Жінка, немовля і дівча почали голосити, але той вирвав немовля і тицьнув дівчині в руки. Нарешті жінка знайшла в собі сили на спротив. Ридаючи, вона несамовито кóпала ногами і дряпалась. З таким самим результатом вона могла битися з каменем, а не з ковалем. Крики жінки стихли, щойно її затягнули всередину. Знову долинув перестук молотів, заглушуючи діточий плач.

Один меч був готовий, біля другого ще трудилися, і ще два незабаром викують. Демандред ще ніколи не бачив, щоби тут очікували віддати свою лепту Великому володарю Темряви менше п’ятдесяти бранців. Мерддраали, мабуть, скаженіють від люті.

— Чому ти баришся, будучи прикликаним Великим володарем? — Той голос радше був схожий на шемрання, так наче лущилася шкіра.

Демандред неквапно обернувся — як посмів напівлюдок звернутися до нього таким тоном?! — але образливі слова завмерли на його губах. І не через пильний погляд безокого і блідого лиця, що було наче зліплене з тіста. Цей погляд мерддраала міг перелякати будь-кого, проте Демандред уже давно вибавився від страху. Його радше здивував сам вигляд цього зодягненого в чорне створіння. Мерддраали, усі настільки схожі один на одного, наче їх відлили з однієї форми, були калічною імітацією людей і сягали зростом найвищих з-поміж них. Натомість цей був вищий за нього на цілу голову.

— Я проведу тебе до Великого володаря, — сказав мерддраал. — Я — Шайдар Гаран. — Він відвернувся і почав підійматися схилом угору, його рухи були такі плавні і граційні, наче зміїні. Його чорнильного кольору плащ звисав неприродно непорушно, не утворюючи навіть найменшої складки.

Демандред завагався, перш ніж піти вслід за ним. Напівлюдки завжди прибирали собі ймення із траллоцької язиколамальної говірки. «Шайдар Гаран» натомість походило із людської мови, яку люди тепер зовуть старою мовою, й означало «Рука Морока». Ще одна несподіванка, а Демандред не любив несподіванок, особливо у Шайол Гулі.

Вхід усередину гори мав такий само вигляд, як інші розсіяні по схилі отвори, з тією лише різницею, що звідти не виходили ні дим, ні випари. Він був достатньо широкий, щоби крізь нього могли пройти плечем до плеча двоє чоловіків, а проте мерддраал ішов попереду. У тунелі майже відразу починався крутий спуск углиб, а долівка в ньому була стоптана до такої гладіні, що здавалася виполірованою. У міру того як Демандред, впершись поглядом у широку спину Шайдара Гарана, спускався все нижче і нижче, холод поступався місцем усе більшій спеці. Демандред знав про це, але жодним чином не хотів виказувати того. Тунель повнився тьмавим світлом, що йшло від каміння, і попри те було воно яскравіше за вічні сутінки ззовні.

Зі склепіння, наче з камінних щелеп, стирчали гострі зубці — ікла Великого володаря, які готові були будь-якої миті зімкнутися, шматуючи чужовірця чи зрадника. Звичайно, це не надто відповідало істині, але було ефективним. Раптом він зауважив щось дивне. Щоразу, коли за потреби проходив цим тунелем, зубці ледь не скородили своїми кінчиками його маківку. Натомість тепер між ними і головою мерддраала зоставався простір завширшки як дві долоні чи навіть більше. Демандреда це здивувало. Здивував не сам факт зміни висоти тунелю — дивні речі тут були звичним явищем, — а те, що це було зроблено задля вигоди напівлюдка. Великий володар виражав свою прихильність не лише до людей, а й до мерддраалів. Це слід було запам’ятати.

Зненацька тунель привів на широкий виступ, звідки розгортався вигляд на озеро розплавленого каміння, де багрове змішалося з чорним, а на поверхні танцювало полум’я у людський зріст — танцювало, згасало і знову здіймалось. Тут не було стелі, тільки велетенський отвір на ширину гори зяяв до неба, яке не було небом Такан’дара. У порівнянні з ним небо Такан’дара з його дивними хмарами — такими стрімчастими, наче їх гнали найбільші буревії світу, виглядало звичайно. Люди нарекли це місце Безоднею Фатуму, і мало хто дізнався, наскільки вдало її назвали.

Навіть після всіх своїх візитів — а перший відбувся понад три тисячоліття тому — Демандред трепетав. Тут він чув Устя — отвір, пробитий у незапам’ятні часи до того місця, де з часу Творіння був ув’язнений Великий володар. Тут через якесь потоншання у Візерунку близькість Великого володаря відчувалася найбільше, хоча фізично це місце було не ближче до Устя за будь-яке інше у світі.

Демандред ледь не усміхнувся, бо хотів цього, як ніколи в житті. Якими ж дурнями були ті, які виступили супроти Великого володаря! Так, Устя все ще заблоковане, хоч тепер уже слабше, ніж тоді, коли він щойно прокинувся від тривалого сну і вирвався на волю із персональної, там же витвореної в’язниці. Заблоковане, хоча з часу його пробудження воно поширшало. Але воно вже не настільки несосвітенне, як тоді, наприкінці Війни Сили, коли його з побратимами звергли в нього, і з кожним його візитом воно трохи ширшає. Незабаром заслона зникне, і можновладна рука Великого володаря знову простягнеться над світом. Ось-ось настане День Вороття. І він, Демандред, стане владцею сього світу на віки вічні. Під егідою Великого володаря, звичайно. І, зрозуміло, спільно з іншими Обраними, принаймні з тими, котрі до того часу вціліють.

— Ти вже можеш іти, напівлюдку. — Він не хотів, аби це створіння бачило, як його охоплює екстаз. Екстаз і біль.

Шайдар Гаран навіть не поворухнувся.

Демандред відкрив було рот — і тоді в його голові вибухнув голос.

— ДЕМАНДРЕДЕ!

Назвати це голосом було те саме, як назвати гору камінчиком. Він заледве не розніс зсередини його череп і водночас сповнив захватом. Демандред укляк. Мерддраал стояв обіч і байдуже спостерігав за ним, але Демандред зауважив це лише краєм свідомості, бо громозвучний голос уже заполонив усе його єство.

— ДЕМАНДРЕДЕ. ЯК СПРАВИ НА ТОМУ СВІТІ?

Як завжди, він ніколи не знав, наскільки Великий володар обізнаний з подіями у світі. Він міг подивувати як своїм невіглаством, так і обізнаністю. Проте Демандред знав напевне, що саме хоче почути з його вуст Великий володар.

— Равін мертвий, Великий володарю. Вчора. — Демандреда пройняв біль. Надлюдська ейфорія водномить перетворилась у біль. Руки і ноги зсудомило. Все тіло облило потами. — Ленфір зникла безслідно, як і Асмодіан. А Ґрендал стверджує, що й Могедієн не прийшла на зустріч, як було домовлено. Це також сталося вчора, Великий володарю. Я не вірю у випадковість.

— ОБРАНИХ МЕНШАЄ, ДЕМАНДРЕДЕ. СЛАБКІ ВІДПАДАЮТЬ. ЗРАДЦІ МОЇ ПОМРУТЬ ОСТАТОЧНОЮ СМЕРТЮ. АСМОДІАНА ЗЛАМАЛА ЙОГО Ж СЛАБКІСТЬ. РАВІНА ЗГУБИЛА ЙОГО ВЛАСНА ПИХА. ВІН НАЛЕЖНО ПРИСЛУЖИВСЯ, АЛЕ НАВІТЬ Я НЕ МІГ ЙОГО ВРЯТУВАТИ ВІД ПОГИБЕЛЬНОГО ВОГНЮ. НАВІТЬ Я НЕ СПРОМОЖНИЙ ПЕРЕСТУПИТИ МЕЖІ ЧАСУ. — На мить цей страхітний голос сповнився невимовним гнівом і... невже відчаєм? Але тільки на мить. — ЦЕ ВЧИНИВ МІЙ ЗАКЛЯТИЙ ВОРОГ, ЯКОГО ЗВУТЬ ДРАКОНОМ. ЧИ ТИ ВИВІЛЬНИШ ПОГИБЕЛЬНИЙ ВОГОНЬ ВО ІМ’Я МОЄ, ДЕМАНДРЕДЕ?

Демандред завагався. По його скроні повільно стікала струминка поту, здавалося, що вона стікає вже годину. Під час Війни Сили обидві сторони впродовж року застосовували погибельний вогонь. Поки вони не побачили наслідків цього. Без жодної угоди чи перемир’я — припинення вогню раніше якщо і траплялося, то хіба що на словах — обидві сторони просто перестали його застосовувати. Того року від погибельного вогню цілі міста перетворились на попіл, сотні тисяч ниток вигоріли на Візерунку, заледве не розпалася сама реальність та світ і всесвіт не звіялись, наче туман. Якби знову випустити на волю вогонь, то, можливо, не стало би світу, над яким він би міг владарювати.

І ще одна річ стривожила його. Великий володар уже знав, як загинув Равін. І, здається, був обізнаний про Асмодіана більше, ніж він сам.

— Як звелиш, Великий володарю, так і буде.

Його м’язи посмикувалися, але голос не зрадив його. Коліна від розпеченого каменю почали братися пухирями, проте він не звертав на це уваги, так наче його плоть належала комусь іншому.

— ЩО Ж, ТИ ЦЕ ЗРОБИШ.

— Великий володарю, Дракона можна знищити. — Мрець не міг володіти погибельним вогнем, і, можливо, в такому разі Великий володар передумає. — Він невіглас і слабак, він розпорошує свою увагу відразу на кільканадцять справ. А Равін був чванливим дурнем. Я...

— ЧИ ХОЧЕШ ТИ СТАТИ НІ’БЛІСОМ?

Демандред відчув, як дерев’яніє його язик. Ні’бліс. Той, хто стоятиме лише на сходинку нижче від Великого володаря і наказуватиме всім іншим.

— Я хочу лише слугувати тобі, Великий володарю, як тільки можу. — Ні’бліс.

— В ТАКОМУ РАЗІ КОРИСЯ І СЛУГУЙ. І ВИСЛУХАЙ, ХТО ПОМРЕ, А ХТО ЖИТИМЕ.

Демандред закричав від щастя, коли усвідомив сказане. Сльози радості потекли по його щоках. За ним нерухомо спостерігав мерддраал.

— Годі шамотні! — Найнів роздратовано закинула довгу косу за плече. — З того нічого не вийде, якщо ви будете вертітися, наче у вас сверблячка.

Жодна із жінок за розхитаним столом не видавалася старшою за неї, хоча літ їм було принаймні на двадцять більше, і жодна з них, якщо по правді, не вертілася, але через ту спеку Найнів уже почала казитися. Здавалося, що в цій крихітній кімнатчині без вікон узагалі нема повітря. З неї вже зійшло сім потів, в той час як ті дві жінки видавалися свіжими, так наче сиділи у прохолоді. Леане — мідношкіра жінка у сукні з доманського щонайтоншого шовку небесного кольору — лише знизала плечима, позаяк володіла нескінченними запасами терпіння. Щоправда, не завжди. Натомість русява і ставна Суан була цілковито цього позбавлена. Вона щось невиразно пробурмотіла і роздратовано поправила поділ сукні. Зазвичай Суан вдягалася по-буденному, але цього ранку наділа плаття з тонкого жовтого полотна, з тіренським гафтом навколо доволі глибокого декольте. Її блакитні очі були студеними, як вода у глибокому колодязі. Мається на увазі, що вони були би студеними, як вода у глибокому колодязі, якби не ця несусвітня жарінь. Так, її сукня змінилася, але не очі.

— Чи сяк, чи так, а не буде з риби рак, — відрізала вона. Манера її розмови теж зосталася колишньою. — Неможливо ж латати діри, якщо згорів увесь човен. Тому це є гайнуванням часу, проте якщо я вже пообіцяла, то продовжуйте. Нам з Леане і без того ніколи вгору глянути.

Суан із Леане опікувалися шпигунськими мережами — очима та вухами Айз Седай, котрі зібралися тут, у Салідарі, — і наразі мусили проглянути донесення вивідувачів і неперевірені чутки про події у світі.

Щоби повернути самовладання, Найнів узялася розгладжувати свою спідницю. Її сукня була з однотонної білої шерсті, облямована на подолі сімома кольоровими смужками — відповідно до сімох Адж. Сукня посвяченої. Вона дратувала її значно сильніше, ніж дівчина могла собі подумати. Незмірно більше її зараз би втішила сукня із зеленого шовку, що її вона вже спакувала. Щоправда, вона готова була визнати — принаймні перед собою, — що встигла звикнути до вишуканих уборів, але ту сукню вибрала би лише через її придобність — вона була тонкою і легкою, — а не тому, що зелений був улюбленим кольором Лана. Аж ніяк ні. Втім, усе це рожеві мрії найгіршого ґатунку. Посвячена, яка вдягнула би щось інше, крім білого плаття із кольоровими смужками, невдовзі переконалась би, що їй до справжньої Айз Седай як до неба рачки. Зусиллям волі вона викинула всю цю маячню з голови. Так наче їй нема чим зайнятися, крім як думати про одяганки. Йому подобався також блакитний колір. Годі!

Вдавшись до Єдиної Сили, вона почала делікатно промацувати — спершу Суан, а відтак Леане. Правду кажучи, Силу Найнів зараз узагалі не направляла. Вона не могла навіть торкнутися Істинного Джерела, хіба якщо була розлючена. І попри це результат був такий самий. Тоненькі волоконця саїдар — жіночої половини Істинного Джерела — проходили через обох жінок, неначе через решето. Але не Найнів займалася їхнім тканням.

На лівому зап’ясті Найнів носила браслет тонкої роботи із невигадливих сегментів. Переважно срібних, і причому не зі звичайної рудні, хоча загалом це нічого не змінювало. Це була єдина прикраса, яку вона мала на собі, якщо не брати до уваги персня з Великим Змієм. Посвяченим категорично не рекомендували носити багато ювелірних цяцьок. Схожа прикраса була на шиї четвертої жінки, яка сиділа на табуреті під грубо поштукатуреною стіною, склавши руки на колінах. Вдягнута у грубе селянське плаття брунатного кольору, і з таким же селянським зношеним обличчям, вона ні краплі не спітніла. Жінка не поворухнула жодним м’язом, але її темні очі все помічали. Вона була оточена сяйвом саїдар, видимим лише Найнів, котра контролювала використовувану нею Силу. Браслет і нашийник утворили між ними зв’язок, на кшталт того, який встановлюють Айз Седай, щоби збільшити свою силу. За словами Елейн, цей зв’язок ґрунтувався на «абсолютно ідентичних матрицях», але дальше її пояснення було геть незрозуміле. Правду кажучи, Найнів припускала, що сама Елейн розуміє його механізм удвічі менше, ніж вдає. Сама Найнів нічогісінько не розуміла, окрім того, що відчуває всі емоції іншої жінки, наче та запхана в якийсь закамарок її свідомості, а також те, що цілком контролює ту жінку, котра так міцно вчепилася за саїдар. Однак інколи їй здавалося, що було би краще, якби ота жінка на ослінчику померла. Авжеж, простіше. І чистіше.

— Там наче є щось пошматоване чи потяте, — пробурмотіла Найнів, машинально витираючи піт з обличчя. Це було тільки непевне враження, ледь вловиме, але оце зараз вона вперше відчула щось трохи більше, ніж порожнечу. Можливо, що це лише її уява пожартувала з нею, бо надто вже їй хотілося знайти щось, будь-що.

— Розз’єднання, — пояснила жінка, яка сиділа на ослінчику. — Це так колись називалося те, що тепер ви йменуєте вгамуванням стосовно чоловіків і упокоренням щодо жінок.

Три голови злякано повернулись до неї, три пари очей зблиснули, як у фурій. Суан і Леане були Айз Седай, допоки їх не впокорили під час перевороту у Білій Вежі, в результаті якого Престол Амерлін посіла Елайда. Упокорені. Слово, що змусило їх здригнутися. Ніколи більше не керувати Силою. І до самої смерті нести цей тягар у пам’яті, як і знання про те, що вони втратили. І до самої смерті відчувати Істинне Джерело, але приречено знати, що вони більше ніколи не торкнуться його. Від упокорення, як і від смерті, ліку не існувало. Так вважала кожна Айз Седай, проте на думку Найнів, Єдиною Силою можна зцілити все, крім смерті, звичайно.

— Якщо ти маєш сказати щось путяще, Маріґан, — різко промовила Найнів, — тоді говори. Якщо ж ні, то краще помовч.

Маріґан притиснулася до стіни і, зблиснувши очима, втупилась на Найнів. Страх і ненависть прокочувались через браслет, хоча це і не було новиною, бо тією чи іншою мірою вони боялись і ненавиділи завжди. Полонені рідко люблять тих, хто їх полонив, навіть тоді — а можливо, саме завдяки цьому, — коли знають, що заслуговують на значно гіршу долю. Проблема полягала в тому, що Маріґан також ствердила, що розз’єднання — упокорення — неможливо зцілити. Щоправда, вона при цьому запевняла, що в Епоху Легенд могли зцілити будь-що, крім смерті, а те, що тепер Жовті сестри зазвичай називають Зціленням, можна порівняти з ломакуватим костоправством, поспішно зробленим на полі бою. Проте якщо би притиснути Маріґан до стіни, щоби вивідати хоч якісь подробиці чи навіть натяки щодо методів, які у ті часи використовували в цілительстві, то ви би з подивом переконалися, що вона нічого про це не знає. Чи знається на цьому так само, як Найнів на ковальстві: мовляв, потрібно встромляти метал у розпечене вугілля, а тоді бити по ньому молотом. Проте цих знань не вистачить навіть, щоби виготовити підкову. І тим паче — впоратися хоч би із звичайним синцем.

Повернувшись у кріслі, Найнів допитливим оком глянула на Суан і Леане. Стільки змарнованих днів, коли їй щастило відірвати їх від інших занять, і досі не взнала від них абсолютно нічого.

Несподівано Найнів піймала себе на тому, що крутить браслет на зап’ясті. Незважаючи на переваги, що він давав, вона ненавиділа з’єднуватися з цією жінкою. На саму думку про таку близькість по її тілу побігли мурашки. Може, хоч таким робом щось вдасться з’ясувати, подумала Найнів. Гірше вже не може бути.

Вона обережно розстебнула браслет — для цього потрібно було знати, де знаходиться застібка — і вручила його Суан:

— Надягни його!

Вона відчула гіркоту — як завше, коли переривала контакт із Силою, але це потрібно було зробити. Та й позбутись на якийсь час хвилевого напливу чужих емоцій було те саме, що скупатись у лазні. Маріґан ніби зачарована не зводила погляду з вузенької срібної смужки.

— Навіщо? — різко запитала Суан. — Ти ж сама казала, що ця річ спрацьовує лише...

— Просто надягни його, Суан.

Суан якусь мить непоступливо дивилася на неї. «Світло, але ж і вперта ця жінка!» — подумалось Найнів, і вона застібнула браслет на її зап’ястку. На обличчі Суан одразу з’явився подив, а тоді вона скосила очі на Маріґан.

«Вона мене ненавидить, але я це знала й раніше. І боїться, і... Шок. Її обличчя незворушне, але вона вражена до глибини душі. Вона, мабуть, також не вірила, що я можу скористатися браслетом».

Маріґан заспокоїлась. До цього часу лише двоє з тих, котрі знали, хто вона така, могли користуватися браслетом. Якщо їх стане чотири, шанси зростуть. На позір Маріґан була готова до співпраці, але скільки всього вона приховувала? Напевне стільки, скільки могла приховати.

Зітхнувши, Суан похитала головою:

— Але ж я справді не можу. Ти гадаєш, що за її посередництва я зможу торкнутися Джерела, чи не так? Та швидше свиня навчиться лазити по деревах. Мене впокорили. І на цьому крапка. Як це розстібається? — Вона почала марудитися з браслетом. — Як зняти цю кляту штуку?

Найнів лагідно поклала долоню на руку Суан, яка шарпала браслет.

— Хіба ти не розумієш? Браслет, як і намисто, не діятимуть, якщо будуть на жінці, яка не здатна передавати Силу. Якби я, приміром, наділа се чи те на якусь кухарку, то воно для неї було би просто гарною цяцянкою.

— Кухарка кухаркою, — рішуче відповіла Суан, — а я не можу направляти Силу. Мене впокорили.

— Але ж у тобі є щось, що надається до Зцілення, — наполягала Найнів, — інакше я би нічого не відчувала через браслет.

Суан відсмикнула руку і виставила зап’ястя:

— Зніми це!

Похитавши головою, Найнів підкорилася. Суан інколи бувала впертою не согірше чоловіків.

Коли Найнів підійшла з браслетом до Леане, та охоче виставила своє зап’ястя. Попри впокорення Леане вдавала — втім, як і Суан — життєрадісність, хоч і не завжди однаково вдало. Мовляв, єдиний спосіб повноцінно жити впокореній жінці — знайти щось таке, що надало би її життю нового смислу, що заповнило би діру, залишену Єдиною Силою. Стосовно Суан і Леане, таким смислом стало управління шпигунськими мережами і, що значно важливіше, намагання переконати тутешніх, салідарських, Айз Седай визнати Ранда аль’Тора Відродженим Драконом. При цьому жодна із Айз Седай не повинна дізнатися про їхні замисли. Але проблема в тому, чи цього достатньо. Гіркота на обличчі Суан і вдавана життєрадісність Леане, коли браслет застібнувся на її зап’ястку, радше схиляли до думки, що, можливо, нічого ніколи не буде достатньо.

— О, так! — Леане за своєю звичкою говорила швидко й уривчасто. Принаймні за винятком тих випадків, коли розмовляла з чоловіками, що й не дивно. Зрештою родом вона була з Доману, а тепер старалася надолужити той час, що втратила у Вежі. — Так, вона й справді приголомшена, хіба ні? Однак зараз поволі бере себе в руки.

Кілька хвилин вона сиділа мовчки, дивлячись на жінку на ослінчику, а Маріґан у відповідь боязливо і сторожко поглядала на неї. Нарешті Леане знизала плечима:

— Я також не можу торкнутися Джерела. Крім того, я намагалася змусити її відчути укус блохи на щиколотці. Якби мені той фокус вдався, то вона б не змогла цього приховати.

В цьому, власне, і полягала ще одна хитрість браслета — наприклад, змусити жінку з намистом переживати тілесні відчуття. Тільки відчуття — що би інша жінка не робила, жодної шкоди вона не могла завдати, однак вже самого відтворення свисту нагайки було достатньо, щоби переконати Маріґан, що найкращий вибір для неї — співпраця. Бо коли ні, то альтернативою буде швидкий суд з не менш швидкою стратою.

Попри невдачу Леане пильно спостерігала, як Найнів знімала браслет і закріплювала його на власному зап’ясті. Принаймні здавалося, що її ще не полишила надія, що одного чудового дня до неї повернеться здібність направляти Силу.

Володіння Силою було одним із найпрекрасніших відчуттів. Звичайно, не настільки прекрасним, як черпати її безпосередньо із самої саїдар, сповнюючись нею. Проте навіть доторк до Джерела за посередництва іншої жінки наче подвоював плин життєвої снаги у жилах. Коли ти сповнена саїдар, ти відчуваєш таку чисту радість, що хочеш сміятись і танцювати. Звичайно, вона колись звикне до цього, як і подобає справжній Айз Седай. І тепер, трохи розмисливши, Найнів вирішила, що зв’язок із Маріґан — це прийнятна ціна.

— Тепер, коли ми знаємо, що якийсь шанс таки існує, — промовила вона, — я думаю...

Нараз двері із грюкотом відчинилися, і Найнів мимоволі схопилася на ноги, навіть не встигнувши зрозуміти, в чому справа. Але при цьому в неї і на думці не було скористатися Силою; вона радше би закричала, якби їй не перехопило подих. Та й зрештою вона така була не одна, хоча навряд чи зауважила, як перелякано підскочили Суан і Леане. Страх, що ринув через браслет, здавалося, був лише відгомоном її страху. Молода жінка, що закрила за собою грубої роботи дощаті двері, не помітила спричинену її появою паніку. Висока і поставна в білій сукні посвяченої, із золотими кучерями, що спадали їй на плечі, вона, здавалося, готова була дихати вогнем від люті. Проте навіть із викривленим від гніву та в краплинках поту обличчям їй незбагненним чином вдавалося виглядати красивою, втім, Елейн це якось завжди вдавалося.

— Ви знаєте, що вони замислили? Вони відправляють посольство у... у Кеймлін! І вони відмовляються взяти мене! А Шеріам заборонила мені навіть згадувати про це. Заборонила мені навіть говорити про це!

— Ти колись навчишся стукати, Елейн? — Найнів підняла перекинутий стілець і знову всілася, а точніше — впала, бо після переляку ноги її зробилися як не свої. — Я гадала, що це Шеріам.

Від самої думки про те, що їх могли викрити, її аж замлоїло біля серця. Елейн — слід віддати їй належне — зашарілась й одразу ж вибачилась. Проте за мить усе зіпсувала, додавши:

— Проте я не розумію, чому ти так перелякалася. Бирджітта все ще пильнує на вулиці, а ви знаєте, що вона попередить вас, якщо з’явиться хтось чужий. Найнів, вони повинні мене пустити.

— Вони не мусять робити нічого подібного, — відрізала Суан.

Вона з Леане теж уже встигла всістися. Суан сиділа прямо, як завжди, а Леане відкинулася на спинку стільця, бо її, мабуть, як і Найнів, ноги не надто добре тримали. Маріґан, важко дихаючи, притулилася до стіни і так і завмерла із заплющеними очима і притиснутими до штукатурки руками. Браслет навперемінки посилав поштовхами то полегкість, то смертний жах.

— Але...

Суан не дала їй можливості продовжити.

— Як ти вважаєш, Шеріам чи хтось інший дозволить, щоби дочка-спадкоємиця Андору потрапила до рук Відродженого Дракона? Твоя матір померла, тож...

— Я цьому не вірю, — відрізала Елейн.

— Ти не віриш, що її вбив Ранд, — невблаганно продовжила Суан, — а це вже інша справа. Я теж не вірю. Але якби Морґейз була жива, то вже б привселюдно визнала його як Відродженого Дракона. Або якби всупереч очевидним доказам повважала його Драконом-самозванцем, то організувала би спротив. Жоден із моїх вивідувачів не чув навіть поголосу ні про те, ні про інше. І не тільки в Андорі, але й тут, в Алтарі, як і в М’юранді.

— А проте мали щось чути, — зауважила Елейн. — На заході спалахнув бунт.

— Проти Морґейз. Проти! Якщо це також не чутки, — голос Суан був рівним, наче гембльована дошка. — Твоя матір померла, дівчино. Краще смиренно прийми це й оплач її раз і назавжди.

Елейн за своєю напрочуд прикрою звичкою задерла підборіддя, ставши справжнім втіленням крижаної зарозумілості, хоча попри це для більшості чоловіків вона здавалася привабливою.

— Ти ж постійно скаржишся, що тобі потрібно безмір часу, аби зв’язатися з усіма вивідувачами, — холодно зауважила вона, — проте мене не цікавить, чи почула ти всіх, кого слід було почути. Незалежно від того, жива моя мама чи мертва, моє місце зараз у Кеймліні. Я — дочка-спадкоємиця.

Найнів аж підскочила, почувши гучне пирхання Суан.

— Ти вже доволі тривалий час поміж посвячених, щоби почати дружити з власною головою.

Елейн була настільки обдарованою, що жінки з такими можливостями в поводженні з Силою траплялися раз на тисячоліття. Можливо, ці можливості не були такими великими, як у Найнів, навіть якщо вона навчиться спрямовувати Силу за власним бажанням, проте достатніми, щоби в Айз Седай загорілися очі. Елейн зморщила ніс — вона прекрасно знала, що навіть якби вже сиділа на Левиному троні, то Айз Седай все одно би змусили її вчитися — попросивши, якщо це здійснимо, або ж запхавши хоч у бочку, якщо було би потрібно, — а тоді відкрила було рот, проте Суан ані на мить не перервалася.

— Це правда, вони не заперечуватимуть, щоби ти раніше чи пізніше посіла трон. Уже бозна-скільки часу не траплялось королеви, яка була б явною Айз Седай. Але вони не скоро відпустять тебе навіть тоді, коли ти станеш повноцінною сестрою, позаяк ти — спадкоємиця трону і майбутня королева, не дозволять тобі наблизитися до проклятого Відродженого Дракона, допоки достеменно не з’ясують, наскільки йому можна довіряти. Особливо зараз, беручи до уваги цю... його амністію.

Її губи аж скривило від останнього слова, і Леане поморщилась. Якось ніяково стало і Найнів. Її виховували у страху перед чоловіками, здібними направляти Силу, оскільки вони неминуче приречені на божевілля, але ще до того, як загинуть у страхітних муках від зіпсутої Мороком чоловічої половини Джерела, вони завдадуть жаху усім, хто їх оточує. Проте Ранд, якого вона знала змалку, був Відродженим Драконом, прихід якого у світ означав, що гряде Остання битва, під час якої він зітнеться у двобої з Мороком. Відроджений Дракон — єдина надія людства і водночас єдиний чоловік, який здатний направляти Силу. Але що гірше, доходили поголоски, що він намагається згуртувати навколо себе подібних на нього. Звичайно, їх не могло бути багато. Айз Седай полювали на таких — Червона Аджа, окрім цього, нічим іншим і не займалася — згідно зі звітами, було їх значно, значно менше, ніж у минулому.

Проте Елейн не збиралася здаватися. У ній була одна річ, гідна подиву: вона не здалася би навіть тоді, якби її голова лежала на колоді, а сокира вже опускалася вниз. Вона стояла там, задерши підборіддя, і виклично дивилась прямо в очі Суан, а це, як знала із власного досвіду Найнів, було нелегкою справою.

— Є дві очевидні причини, чому я повинна їхати. По-перше, незалежно від того, що трапилося з моєю мамою, принаймні вона зникла, і я як спадкоємиця трону спроможна заспокоїти людей і запевнити їх у тому, що правонаступництво зостається непорушним. По-друге, я можу вільно наблизитися до Ранда. Він мені довіряє. І я була би кращою кандидаткою, ніж будь-котра інша, обрана Радою.

Ті Айз Седай, котрі замешкують тут, у Салідарі, обрали власну Раду Вежі — Раду в екзилі. Вона мала займатися виборами майбутньої, законної Амерлін, яка зможе оскаржити претензії Елайди на титул і владу над Вежею, проте Найнів не бачила, щоби ця Рада домоглася хоч якихось помітних успіхів на цьому поприщі.

— Як це шляхетно з твого боку, що ти здатна на такі великі жертви, дитино! — в’їдливо промовила Леане.

Вираз обличчя Елейн не змінився, але вона густо почервоніла від люті. Небагато людей за межами цієї кімнати про це знали, і в жодному разі не Айз Седай, але Найнів не сумнівалася, що перше, що зробить Елейн у Кеймліні — це усамітниться з Рандом і зацілує його до смерті.

— Твоя мати... зникла безвісти... тож якби Ранд аль’Тор, котрий уже захопив Кеймлін, здобув ще й тебе, то весь Андор опинився би в його руках, а Рада не дозволить йому мати більший вплив в Андорі, як і будь-де, ніж має вона. У нього вже, вважай, у кишені і Тір, і Кайрен, і, здається, Аїл. Додайте до цього Андор, і за якийсь час М’юранді й Алтара — разом із нами — впадуть, досить йому чхнути. Він стає надто сильним. Можливо, він незабаром дійде висновку, що ми йому непотрібні. Позаяк Морейн мертва, ми не маємо поряд з ним нікого, кому могли би довіряти.

Почувши це, Найнів скривилася. Морейн була тією Айз Седай, яка витягнула її та Ранда з Межиріччя і тим цілковито змінила їхні життя. Її, і Ранда, і Еґвейн, і Мета, і Перрина. Найнів так довго мріяла змусити Морейн заплатити за те, що вона з ними вчинила, що її втрату можна було порівняти із втратою частини себе. Але Морейн загинула в Кайрені, прихопивши з собою Ленфір; вона вже майже перетворилась у легенду серед тутешніх Айз Седай, оскільки була єдиною, хто здолав одну з Відступниць, а можливо, що й двох. Єдина приємність, що Найнів могла побачити в усьому цьому, хоча про таке навіть соромно було подумати, це те, що тепер Лан вільний від виконування обов’язків Охоронця Морейн. Невідомо лише, чи вона його колись зможе знайти.

Суан одразу ж підхопила не завершену Леане тему:

— Ми не можемо собі дозволити, щоби цей хлопчина пустився у плавання без жодних вказівок. Хто може знати, на що він здатний? Так, так, я бачу, що ти завжди готова за нього заступитися. Але я не хочу вислуховувати твої резони. Я з усіх сил балансую з живою срібною щукою на носі, дівчино. Ми не можемо дозволити йому стати занадто сильним, допоки він не прийме нас, але водночас не повинні занадто жорстко його стримувати. Я намагаюся переконати Шеріам та інших, що нам слід підтримати його, хоча одна половина Ради не хоче мати з ним нічого спільного, а інша в глибині душі вважає, що повинна його вгамувати, незалежно від того — є він Відродженим Драконом чи ні. У будь-якому разі я б не радила тобі лізти зі своїми резонами до Шеріам. Ти не зміниш нічиєї думки. І не забувай, що послушниць у Тіани обмаль, тож вона може залюбки зайнятися тобою.

Елейн від гніву аж змінилася в лиці. Тіана Нозель, Сіра сестра, була тут, у Салідарі, наставницею послушниць. Посвяченій треба було неабияк провинитися, і значно більше, ніж послушниці, щоби її відправили до Тіани, але саме тому такий візит завжди був значно ганебнішим і болючішим. Якщо Тіана могла проявити дрібку доброти до послушниці — але лише дрібку, — то посвячена, на її глибоке переконання, повинна мати більше розуму, і вона щоразу давала їй це відчути задовго до того, як їй дозволялося покинути крихітну кімнатчину, що слугувала наставниці кабінетом.

Найнів уважно спостерігала за Суан, і раптом дещо спало їй на гадку.

— Ти знала про це... посольство, чи як його там, хіба ні? Ви ж обоє завжди шепчетеся із Шеріам та її гурточком. Рада, можливо, формально і мала усі владні повноваження, принаймні до обрання нової Амерлін, але надалі все реально контролює Шеріам і ще кілька інших Айз Седай, які першими загніздилися в Салідарі. — Скількох вони посилають, Суан?

Елейн ахнула, їй явно таке навіть на гадку не спадало. Вже навіть це засвідчило, наскільки вона засмучена. Зазвичай саме вона вловлювала нюанси, що їх упускала Найнів.

Суан нічого не заперечувала. Відколи її впокорили, вона могла брехати, як торговець шерстю, проте коли вже вирішувала бути відвертою, то була настільки відвертою, як ляпас.

— Дев’ятьох. «Достатньо, щоби пошанувати Відродженого Дракона...» Риб’ячий потрух! Посольства до королів рідко коли налічують більше трьох!.. «...але недостатньо, щоб налякати його». Якщо він знає настільки, щоби злякатися.

— Вам краще на це розраховувати, — холодно сказала Елейн, — бо інакше вісім із ваших дев’яти можуть виявитися зайвими.

Тринадцять було небезпечним числом. Ранд був сильний, можливо, сильніший за будь-кого з часів Світотрощі, але тринадцять пов’язаних між собою Айз Седай могли здолати його, відгородити від саїдін щитом і полонити. Вважалося, що для вгамування чоловіка потрібні тринадцять сестер, хоча Найнів вважала, що це радше данина традиції, ніж необхідність. Айз Седай багато чого робили тільки тому, що так було заведено віддавна.

Усмішку Суан жодним чином не можна було назвати приємною:

— Цікаво, чому ніхто інший про це не подумав? Покумекай, дівчино! Шеріам про це подумала, і Рада теж про це подумала. Спершу до нього наблизиться лише одна, а потім стільки, на скільки його вистачить. Однак він знатиме, що до нього прибуло дев’ять посланниць, і хтось напевне пояснить йому, що це за шана.

— Я зрозуміла, — тихо промовила Елейн. — Я мала би передбачити, що хтось із вас про це подумає. Вибачте.

В Елейн була ще одна хороша риса: вона могла бути впертою, наче косоокий мул, проте коли визнавала свою помилку, то робила це з милою простотою селянки. Дуже незвично як на аристократку.

— Мін теж поїде, — додала Леане. — Її... таланти можуть згодитися Ранду. Звісно, сестри не знатимуть цього. Вона вміє зберігати свої таємниці. — Так наче це мало якесь значення.

— Я зрозуміла, — повторила Елейн, цього разу намагаючись надати своєму голосу рішучості, проте безуспішно. — Ну що ж, бачу, що ви зайняті... з Маріґан. Я не хотіла вам заважати. Будь ласка, продовжуйте. — І перш ніж Найнів спромоглася щось сказати, двері зачинилися за Елейн.

Найнів гнівно обернулася до Леане.

— Я вважала, що з-поміж вас двох Суан прикріша, але це вже ні в які ворота не лізе.

Їй відповіла Суан:

— Коли дві жінки люблять одного і того самого чоловіка, це провіщає неприємності, а коли цим чоловіком є Ранд аль’Тор... Одне Світло знає, наскільки він ще притомний і в що вони його ще можуть втягнути. Якщо їм забагнеться тягати одна одну за волосся чи пустити в хід нігті, то краще, щоби вони зайнялися цим тут і тепер.

Найнів мимоволі намацала косу і різко перекинула її наперед.

— Я мушу... — Біда була в тому, що вона мало що могла вдіяти, а тим паче — щось змінити. — Ми продовжимо з того самого місця, на якому зупинилися, коли прийшла Елейн. Але, Суан... Якщо ти колись іще раз встругнеш щось подібне з нею, — чи зі мною, подумки додала вона, — я змушу тебе про це пожаліти. Куди ти зібралася?

Суан підвелася, відсунувши свій стілець, і зиркнула на Леане, після чого та не гаючись вчинила так само.

— У нас чимало справ, — відповіла лаконічно вона, вже прямуючи до дверей.

— Ти ж обіцяла бути під рукою, Суан. Та й Шеріам тобі про це говорила.

Загалом кажучи, Шеріам не меншою мірою, ніж Суан, вважала це даремним гайнуванням часу, але вони з Елейн заслужили хоч на якусь винагороду чи принаймні певну поблажливість. Згадати хоч би те, що завдяки їхньому клопотанню взята до послуг Маріґан, тим паче що тепер у них як посвячених буде більше часу на навчання.

Суан, уже стоячи в дверях, лише весело поглянула на неї:

— То, може, ти їй поскаржишся? І водночас даси їй вичерпний звіт про результати своїх досліджень? Сьогодні ввечері я хотіла би потратити трохи часу на Маріґан. У мене є ще кілька запитань.

Коли Суан пішла, Леане сумно промовила:

— Все це непогано, Найнів. Але ми мусимо робити щось, що принесе відчутні результати. Чому б тобі не спробувати зайнятися з Лоґейном?

Потім пішла і вона.

Найнів спохмурніла. Вивчення Лоґейна дало їй навіть ще менше, ніж вивчення обидвох жінок. Вона вже не була впевнена, що взагалі зможе щось від нього дізнатися. У будь-якому разі остання річ, яку би вона забажала — це Зцілення вгамованого чоловіка. Тим паче, що її нервував уже сам його вигляд.

— Ви гризетеся, наче пацюки в закритій коробці, — сказала Маріґан. — Висновуючи з результатів, перспективи у вас не вельми. Можливо, варто розглянути... інші варіанти.

— Прикороти свій поганий язик! — Найнів люто глянула на неї. — Прикороти, щоб тебе Світло спопелило! — Страх усе ще просочувався через браслет, а крім того, щось іще, щось невловиме. Можливо, квола іскринка надії. — Щоб тебе Світло спопелило! — пробурмотіла вона ще раз.

Насправді цю жінку звали не Маріґан, а Могедієн, і була вона однією з Відступниць, яка потрапила в пастку через свої непомірні гордощі і стала полонянкою Айз Седай. Лише п’ять жінок на весь білий світ — і поміж них не було жодної Айз Седай — знали, хто вона насправді, і тримати це в таємниці було доконечною необхідністю. Злочинства Відступниці були такими жахітними, що її страта була би такою ж безсумнівною, як схід сонця. Суан пристала на це, оскільки розуміла: на кожну Айз Седай, яка радитиме почекати зі стратою, знайдеться десять, котрі вимагатимуть негайної екзекуції. І тоді разом із Могедієн у незнану могилу потраплять усі її знання з Епохи Легенд, коли за допомогою Сили люди творили неуявні тепер речі. Щоправда, Найнів не вірила і половині того, про що та жінка розповідала. А розуміла, звичайно, ще менше.

Витягування інформації з Могедієн було нелегкою справою. Іноді це було схоже на Зцілення. Могедієн ніколи не цікавилася тим, з чого вона не могла отримати користі, і бажано — негайно. Ще й більш од того: вона не бажала розкривати правду. Найнів підозрювала, що ще перед тим, як присягнути душею Мороку, вона була якоюсь махляркою чи кимось на кшталт цього. Іноді вони з Елейн просто не знали, про що її питати. Могедієн рідко говорила про щось із власної волі, і це було безперечно. Але навіть попри це вони багато чого дізналися і більшість цих знань передали Айз Седай — як результати власних досліджень і студій у руслі посвячених, ясна річ. Завдяки цьому вони зажили неабиякого пошанівку.

Звичайно, вони з Елейн, якби могли, то притримали би ці знання для себе, але Бирджітта знала про все з самого початку, та й Суан з Леане треба було розповісти. Суан знала достатньо про ті обставини, що призвели до захоплення Могедієн, аби зажадати всієї правди, і, крім того, мала важелі впливу для її отримання. Найнів та Елейн знали деякі таємниці Суан і Леане, а тим, здавалося, відомо все про неї з Елейн, за винятком правди про Бирджітту. Таким робом утворилася хитка рівновага, з невеликою перевагою на користь Суан і Леане. Крім того, дрібки одкровень Могедієн стосувалися можливих затій Друзів Морока, а також вряди-годи натякали на замисли інших Відступників. Чи не єдиним способом безпечної передачі цієї інформації було вдавання, що її, мовляв, роздобули вивідувачі Суан і Леане. І нічогісінько про Чорних сестер — вони хоронилися у якихось безвістях, та й сам факт їхнього існування тривалий час заперечувався, — хоча вони найбільше цікавили Суан. Друзі Морока були їй огидні, але самої думки про те, що Айз Седай присягають Мороку, було достатньо, аби її злість перетворилась у крижану лють. Могедієн стверджувала, що боїться близько підходити до будь-якої Айз Седай, і цьому загалом можна було вірити. Страх був невід’ємною рисою характеру цієї жінки, тож не дивно, що вона завжди ховалася у тіні, через що і була прозвана Павучихою. Загалом кажучи, вона була надто коштовною знахідкою, щоби віддати її до рук ката, хоча більшість Айз Седай щодо ката навіть би не сумнівались. Крім того, чимало з них навряд чи схотіли би скористатися отриманими від неї знаннями, втім, як і довіряти їм.

Найнів — і це вже не вперше — пройняло відчуття провини, змішане з відразою. Чи можна знаннями, скільки би їх не було отримано, виправдати потаювання однієї з Відступниць від справедливої відплати? Але якщо її віддати, то кара, мабуть, буде страхітною, і то не лише стосовно неї, а й усіх причетних — Елейн, Суан і Леане. Віддати її означало би розкрити секрет Бирджітти. І всі так важко здобуті знання буде втрачено. Могедієн, можливо, нічого не тямила у Зціленні, проте саме вона дала Найнів з понад десяток підказок стосовно різних можливостей Сили, а в своїй голові напевне таїла значно більше. І хтозна, що вона ще зможе витягнути з неї?

Найнів дуже захотілось викупатися, і це жодним чином не було пов’язане зі спекою.

— Давай поговоримо про погоду, — роздратовано сказала вона.

— Ти ж знаєш значно більше про те, як керувати погодою, — втомленим голосом відповіла Могедієн, і відголосок цієї втоми просочився через браслет. (На тему погоди вже було достатньо запитань.) — Я знаю тільки, що те, що зараз відбувається, це робота Великого... це робота Морока. — У неї вистачило самовладання приховати свою обмовку запопадливим усміхом. — Жоден смертний не в змозі змінювати погоду.

Найнів довелося докласти чималих зусиль, щоб не заскреготіти зубами. Елейн, котра зналася на впливах на погоду найкраще в Салідарі, також казала те саме. Не забувши згадати і про роль Морока, хоча це мав би розуміти й останній дурень. Бо там, де давно вже мало би засніжити, звідки могла взятися така спека, і навіть краплі дощу не випало, і потоки пересихають.

— В такому разі поговоримо про використання різних плетив для Зцілення від хвороб. — Могедієн розповідала, що колись це займало більше часу, ніж тепер, і що всю необхідну силу брали із Джерела, а не від хворої і цілительки. Звичайно, вона ще й стверджувала, що у ті часи чоловіки були більш досвідчені у Зціленні певних недугів, проте Найнів не дуже вірилось у таке. — Ти, мабуть, хоча б раз бачила, як це робиться.

Вона знову взялася відшуковувати золоті самородки поміж цього шлаку. Дещо із почутого важко було навіть оцінити. От якби їй ще вибавитись від відчуття, наче вона копирсається у слизі!

Опинившись надворі, Елейн ні на мить не затрималась, лише махнула Бирджітті і пішла далі. Бирджітта, золотаве волосся якої було хитромудро заплетене у довгу, аж до пояса косу, гралася із двома маленькими хлопчиками, водночас уважно спостерігаючи за вузенькою вуличкою, а її лук був спертий обіч на похилений пліт. Чи радше намагалася погратися з ними. Джаріл і Сів просто витріщалися на жінку в дивоглядних, широких жовтих штанях і короткій темній куртці, і жодним чином неможливо було змусити їх реагувати інакше. Вони взагалі не говорили. Обох хлопчиків вважали дітьми Маріґан. Бирджітті було за щастя гратися з дітьми, особливо з маленькими хлопчиками, хоча при цьому вона завжди відчувала ще й якусь зажуру. Елейн знала про це так само добре, наче це були її власні почуття.

Якби вона була впевнена, що винуватицею такого стану дітей є Могедієн... Проте жінка стверджувала, що вони вже були такими, коли вона підібрала їх — вуличних сиріт — у Ґелдані, бо вони їй були потрібні для маскування, та й декотрі із Жовтих сестер припускали, що хлопці просто набачилися занадто багато жахіть під час заворушень у Самарі. В це Елейн могла повірити, оскільки сама там із цим стикнулася. Ще Жовті сестри сказали, що час і належна опіка зцілять їх. Тож Елейн не зоставалося нічого іншого, як сподіватися, що так і станеться, бо інакше виходить, що вона допомогає злочинниці уникнути покарання.

Елейн не хотіла зараз думати про Могедієн. Мама. Ні, вона точно не хотіла про це думати. Мін. І Ранд. Повинен існувати якийсь спосіб, щоб усе це владнати. Ледь запримітивши вітальний кивок Бирджітти у відповідь, вона поспішила провулком і невдовзі опинилась на головній вулиці Салідара, яка смажилася під безхмарним і жарким небом полудня. Салідар роками стояв занедбаним, поки Айз Седай, рятуючись утечею після перевороту Елайди, почали селитися в ньому. Тож тепер нові стріхи увінчують більшість добротно відремонтованих чи просто підлатаних будинків, включно із трьома величенькими кам’яницями, що раніше були корчмами. В одній із них, найбільшій, часто прозиваній Малою Вежою, і засідає Рада. Звичайно, робилося лише те, що було вкрай необхідно, тому й не дивно, що в багатьох вікнах шибки потріскані, чи взагалі відсутні. Існували нагальніші справи, ніж латання старого мурування або фарбування. Брудні вулички повнились людом. Були тут не тільки Айз Седай, а й посвячені у сукнях із сімома кольоровими смужками на подолі, Охоронці, які рухались із смертоносною грацією леопардів — незалежно від того, худорлявими були вони чи тілистими, а ще слуги, що пішли із Вежі вслід за Айз Седай. Навіть жменька дітей. І солдати.

Тутешня Рада готується висунути Елайді свої вимоги — за необхідності вдавшись до силового варіанту, — щойно буде обрана істинна Амерлін. У шемріт натовпу вривався далекий перестук молотів із сільської кузні, сповіщаючи про підковування коней та ремонт збруї. Вулицею повільно ступав чоловік із квадратним обличчям і темним, уже добряче посивілим волоссям, зверху камзола із буйволячої шкіри на ньому був бувалий у бувальцях нагрудник. Пробираючись крізь натовп, чоловік міряв поглядом громадки чоловіків з довгими піками чи луками, що покоїлись на їхніх плечах. Ґарет Брін погодився набрати для салідарської Ради рекрутів і взяти на себе командування цим військом. Елейн жалкувала, що не знає достеменно, як до цього дійшло і що стало причиною. Це мало би бути якимось чином пов’язане із Суан і Леане, але яким боком це їх стосується, вона ніяк не могла розгадати. Чоловік знайшов спосіб вимотувати обох жінок, особливо Суан, яких із ним єднала якась обітниця, але яка саме, про це Елейн навіть не здогадувалася. Вона вряди-годи чула гіркі нарікання Суан на те, що, крім усього іншого, та ще повинна прибирати в його помешканні і ладнати одяг. Нарікала, та все ж прислуговувала. Мабуть, та обітниця справді була не абищо.

Брін ковзнув поглядом по Елейн, лише на мить загаявшись. З часу її прибуття у Салідар тримався з нею із прохолодною чемністю і відчуженістю, хоча вона його знала ще з колиски. Ще менше року тому, коли він був капітан-генералом гвардії королеви в Андорі, все було інакше. Колись Елейн навіть мала гадку, що він і її мама поберуться. Ні, вона не буде думати про свою маму! Мін. Слід знайти Мін і поговорити з нею. Однак перш ніж вона почала проштовхуватися через залюднену курну вулицю, її запримітили дві Айз Седай. В Елейн не було іншого вибору, як зупинитися і вдатися до реверансів, а тимчасом безнастанний потік перехожих обпливав їх надовкола. Обидві жінки аж засяяли. На обличчях — ні краплі поту. Витягуючи носовик з рукава, щоби витерти піт з лиця, Елейн пожалкувала, що її ще не встигли навчити саме цьому вмінню Айз Седай.

— Добридень, Анає Седай, Джаніє Седай!

— Доброго дня, дитино! Чи маєш для нас сьогодні щось новеньке? — Джанія Френде як зазвичай говорила так, ніби геть не мала часу на зайві слова. — Ви із Найнів робите неабиякий поступ, особливо зважаючи на те, що ви лише не так давно стали посвяченими. Я досі не розумію, як це вдається Найнів, коли у неї стільки труднощів із Силою, але мушу запевнити, що я в захваті. — На відміну від більшості Коричневих сестер, що були байдужі чи не до всього, що знаходилося поза межами їхніх фоліантів і студій, Джанія Седай мала доволі скромний й елегантний вигляд. Її коротке темне волосся акуратно обрамляло незістаріле обличчя — прикметна ознака Айз Седай, котрі тривалий час мали справу із Силою. І попри те вже сам вигляд цієї худенької жінки вказував на її Аджу. Плаття Джанії було однотонно сірим, із грубої вовняної пряжі — лиш деякі з Коричневих сестер ставились до одягу як до чогось значнішого за звичайний покров тіла, як того вимагала пристойність, — і під час розмови вона ледь помітно морщила чоло, ніби думками була десь на краю світу. Без цієї насупленості вона була би просто чарівною. — Той спосіб вкутування у світло, щоби зробитись невидимою, він просто чудесний. Я впевнена, що хтось знайде можливість запобігти виникненню ряботиння, і тоді можна буде навіть рухатись, зостаючись незримою. А Каренна просто зачарована тим маленьким фокусом з підслуховуванням, що його виявила Найнів. Якщо добре помислити, це трохи неподобна річ, але корисна. Каренна вважає, що придумає, як пристосувати це, щоби могти розмовляти на відстані. Це ж тільки уявити собі — розмовляти одна з одною на відстані милі! Чи двох, чи навіть... — Аная торкнулася її руки, і Джанія змовкла, підморгнувши подрузі.

— Ти робиш великі успіхи, Елейн, — спокійно промовила Аная. Ця жінка із грубувато-добродушним обличчям завжди була спокійною. І хоча визначити її вік, як і вік інших Айз Седай, було проблемно, найточніше стосовно її вигляду личило би слово «материнство». Вона, крім того, належала до вузького кола, що гуртувалося навколо Шеріам, а це коло мало реальну владу в Салідарі. — Більші, ніж будь-хто із нас міг сподіватися, а сподівалися ми багато чого. Ти перша, котрій із часів Світотрощі вдалося виготовити тер’анґріал. Це видатне досягнення, дитино, і я хочу, щоби ти це знала. Ти повинна дуже пишатися собою.

Елейн втупила погляд у землю. Неподалік них із людського стовковиська, пересміюючись, вискочили двоє хлопчаків, які сягали їй заледве до пояса. Їй не хотілось, щоби хоч хтось із перехожих почув це. Щоправда, на них ніхто і не звертав якоїсь особливої уваги. У селищі було стільки Айз Седай, що навіть послушниці робили реверанс лише тоді, коли до них звертались безпосередньо, а крім того, чи не у всіх тут було по горло справ, які, як то завжди буває, треба було зробити на вчора.

Елейн вважала, що їй нема чим гордитися. Принаймні не тими «відкриттями», що походять від Могедієн. А назбиралося їх уже багатенько — починаючи із так званого інвертування, якоїсь подоби виворотного плетіння, завдяки чому інвертовані потоки не міг бачити ніхто, крім самої плетільниці, — хоча, звичайно, не все вдалося осягнути. Наприклад, досі зоставався нерозкритим спосіб маскування своєї здатності направляти Силу. Без цього Могедієн була би викрита за лічені години — будь-яка Айз Седай з відстані двох-трьох кроків відчула би, що ця жінка може користуватися Силою, — і якби Айз Седай розкрили цей спосіб, то могли би також з’ясувати, хто ним користується. Зоставалося також таємницею, яким чином за допомогою інвертування можна змінювати зовнішність — саме завдячуючи цьому способу Могедієн перетворилася у геть не схожу на неї Маріґан. І своєю чергою деякі знання, якими володіла ця жінка, були просто занадто відразливими. Як, для прикладу, змушування людей виконувати чужу волю чи спосіб імплантації у свідомість наказів, про які виконавець після їхньої реалізації геть усе забував. Були ще паскудніші речі. Занадто гидотні і, можливо, занадто небезпечні, щоб їх можна було комусь довірити. Щоправда, Найнів переконувала, що їх усе одно треба пізнати, щоб вони могли за потреби їм протистояти, але Елейн цього не хотіла. У них уже стільки назбиралося таємниць і стільки брехні наговорено друзям і сподвижницям, що їй майже хотілося скласти Три Присяги із Жезлом Присяги, не чекаючи навіть піднесення до Айз Седай. Одна із цих присяг забороняла промовляти хоч би одне неправдиве слово, пов’язуючи настільки сильно, наче ставала частиною єства.

— Я не впоралася з тим тер’анґріалом аж так добре, Анає Седай.

Принаймні це відкриття було лише її, і тільки її. Почалося все з браслета та намиста — звичайно, з дотриманням щонайсуворішої секретності, — проте вони були лише трохи зміненими копіями паскудного ай’даму, залишеного шончанцями, коли їх після вторгнення на Фалме вишпурили в море. Непримітний зелений диск, який дозволяв будь-якій ще недостатньо сильній жінці робитися невидимою — а достатньо сильних можна було на пальцях рук полічити, — вона придумала самотужки. У неї не було ні анґріалу, ні са’анґріалу, щоби, ознайомившись із ними, спробувати виготовити один із них, і незважаючи на легкість у копіюванні шончанського пристрою, з’ясувалося, що тер’анґріал був не таким простим, як їй спершу здавалося. Він не зміцнює потугу його власниці, а дозволяє використовувати Єдину Силу лише певним чином і з конкретною метою. Деякими із цих тер’анґріалів могли користуватися жінки, які взагалі не могли направляти Силу, і навіть чоловіки. Звичайно, їх слід було би зробити простішими: користуватися ними зазвичай було вкрай легко, а от щоб виготовити, треба було докласти неабияких зусиль.

Її скромне міркування спричинило зливу слів з боку Джанії.

— Нісенітниці, дитино. Цілковиті нісенітниці! Я чогось навіть не сумніваюся, що як тільки ми повернемося до Вежі і ти пройдеш належну процедуру, то складеш Три Присяги й отримаєш шаль і перстень. Це поза всяким сумнівом. Ти ж бо, як ніяка інша, справджуєш усі наші сподівання. Ба, ще й більш од того. Нікому не могло навіть приснитися, що...

Аная знову торкнулася її руки, і це було схоже на якийсь заздалегідь домовлений сигнал, оскільки Джанія затнулась і закліпала.

— Не треба вже аж так заморочувати голову дитині, — промовила Аная, а відтак повернулася до Елейн. — Годі киснути. Ти вже давно повинна була з цього вирости. — Аная могла бути не тільки по-материнськи доброю, а й твердою. — Я не хочу, щоби ти журилася через кілька невдач, тим паче, що ти вже стільки досягла. — Випробовуючи диск із кам’яними пластинами, Елейн зробила п’ять спроб. Дві були геть невдалими, а під час двох інших склалося враження, ніби її тіло розмивається. Не кажучи вже про нудоту. Вдалою була лише третя спроба. Тож на рахунку Елейн невдач було більше, ніж кілька. — Усі твої творіння просто чудові. Твої, і Найнів також.

— Дякую, — промовила Елейн. — Дякую вам обом. Я постараюся не журитись. — Якщо Айз Седай стверджує, що ти киснеш чи журишся, то з нею краще не сперечатися. — Вибачте на цім слові, але сьогодні, скільки пригадую, у Кеймлін відправляється посольство, а я хотіла би попрощатися з Мін.

Звісно, вони її відпустили, хоча якби тут не було Анаї, то Джанії знадобилося би ще з пів години для балаканини. Аная пильно глянула на Елейн — вона, мабуть, знала про суперечку із Шеріам, — але промовчала. Іноді мовчання Айз Седай було не менш промовистим, ніж їхні слова.

Покрутивши перстень на середньому пальці лівої руки, Елейн припустила ледь не бігцем, спрямувавши погляд у далечінь, щоби в разі чого, а найперше якби її хтось спробував перепинити задля привітання, вона могла сказати, що, мовляв, не помітила нікого. Проте все це могло закінчитися і візитом до Тіани, позаяк поблажливість як винагорода за добре зроблену роботу мала свої межі. Щоправда, саме в цей момент вона би радше воліла вислуховувати догану від Тіани, аніж незаслужену похвалу.

Золотий перстень було виготовлено у формі змія, що кусає власний хвіст, Великого Змія, який став символом Айз Седай, хоча такі персні могли носити і посвячені. Коли вона одягне шаль з торочками кольору обраної Аджі, тоді зможе обрати для персня будь-який палець. У її випадку це неодмінно мала бути Зелена Аджа, тому що лише Зелені сестри мали більше одного Охоронця, а вона хотіла засягнути Ранда. Чи принаймні засягнути стільки його, скільки зможе здобути. Складність полягала у тому, що вона вже була пов’язана з Бирджіттою — першою жінкою, яка стала Охоронницею. Власне, завдяки цьому Елейн відчувала те, що відчувала вона, знала, наприклад, що цього ранку Бирджітта загнала скалку у руку. Про цей зв’язок було відомо тільки Найнів. Мати Охоронців мали право лише Айз Седай, а для посвяченої, яка зважилась би порушити це правило, не знайшлося би у світі таких привілеїв, що врятували би її шкуру. Вони вчинили так з необхідності, а не примхи — інакше Бирджітта загинула б, — але Елейн навіть не сумнівалась, що для Айз Седай це не мало би жодного значення. Порушення правил поводження із Силою могло виявитися фатальним як для порушниці, так і для довколишніх, і щоби це вкарбувалось у пам’ять, Айз Седай рідко коли дозволяють, щоби подібного штибу зловмисництва минались безкарно — незалежно від мотивів.

Тут, у Салідарі, було стільки шельмівства. Не тільки стосовно Бирджітти і Могедієн. Одна із Присяг забороняла Айз Седай обманювати, але багато чого вони просто замовчували. Морейн могла сплести плащ невидимості, і вірогідно, що вона перейняла цей трюк від Могедієн, оскільки Найнів якось бачила, як Морейн витворила подібне, коли сама вона ще нічого не знала про Силу. А в Салідарі такого ніхто не вмів сподіяти. Принаймні дотепер ніхто не зізнався, що вміє. Бирджітта лише підтвердила те, що Елейн почала здогадуватися: більшість Айз Седай, а можливо, що й усі, приховують принаймні частину своїх знань, більшість тримає при собі свої власні, потаємні фортелі. Вони могли стати частиною тих загальнодоступних знань, яким навчали послушниць і посвячених, або ж — померти разом із даною Айз Седай. Два чи три рази їй здавалося, що вона помітила в очах деяких сестер блиск, коли демонструвала те чи інше. Наприклад, Каренна підозріло швидко опанувала фокус із підслуховуванням. І попри те посвячена навряд чи могла би звинуватити Айз Седай у чомусь подібному.

Обізнаність з усіма цими підкилимовими іграми не зробила її власні обмани приємнішими, проте допомогла ставитися до них стерпніше. Допомогла також і необхідність про все це пам’ятати. Якби ще перестали славословити її за те, чого вона не зробила!

Елейн була впевнена, що знає, де шукати Мін. За три милі західніше Салідара протікала річка Ельдар, в яку впадав струмок, що блукав сюди спершу краєм села, а відтак і ліском. Більшість дерев, що росли у містечку, були зрубані, щойно сюди почали прибувати Айз Седай, але там, де потік впадав у річку, за крайніми хатинами, їх ще залишилася жменька на клаптику землі — занадто вузькому, щоби на щось путнє згодитися. Хоча Мін і стверджувала, що їй більше подобаються великі міста, вона часто йшла сюди, щоби просто посидіти поміж тих дерев. Зрештою для неї це був і спосіб звільнитися, принаймні на якийсь час, від товариства Айз Седай і посвячених, яке Мін почасти і направду обтяжувало.

І справді, щойно Елейн, завернувши за ріг кам’яного будинку, ступила на вузьку смужку землі і пройшла вздовж трохи ширшої водяної стьожки, як одразу ж запримітила Мін. Вона сиділа там, притулившись спиною до стовбура дерева, і спостерігала, як дзюркоче, перепиняючись за каміння, струмок. Чи радше те, що від нього зосталось, тому що струмок протікав по тепер уже ширшому вдвічі річищі із висхлого намулу. На деревах ще зосталося трохи листя, хоча більша частина тутешнього переліску — і навіть дуби — вже почала оголюватись. Під виступцем Елейн тріснула галузка, і Мін схопилася на ноги. Як зазвичай, вона була вдягнута у сірий хлопчачий каптан і штани, але на вилогах і вздовж боків обтислих колош голубіли вигаптувані крихітні квіточки. І це дивувало, бо як стверджувала сама Мін, хоч її і виховували три тітки-швачки, проте сама вона заледве могла відрізнити один кінець голки від іншого. Дівчина глянула на Елейн, тоді скривилася і пригладила пальцями чорне волосся, що сягало їй до плечей.

— Ти вже знаєш. — Це все, що вона сказала.

— Гадаю, нам слід поговорити.

Мін знову провела рукою по волоссю.

— Суан сказала мені щойно сьогодні вранці. І я до сих пір не набралася духу, щоби розповісти тобі. Вона хоче, щоби я шпигувала за ним, Елейн. І щоби про все доповідала жінкам із посольської місії. Вона ще й назвала різні імена в Кеймліні, імена людей, котрі зможуть звістити її про все.

— Але ти, звичайно, цього не зробиш, — ствердно промовила Елейн, і Мін із вдячністю глянула на неї. — Чому ти боялася прийти до мене? Ми ж подруги, Мін. І ми пообіцяли одна одній, що не дозволимо жодному чоловікові стати поміж нами. Навіть якщо обидві кохаємо його.

Мін хриплувато розсміялась. Елейн підозрювала, що чимало чоловіків повважали би цей сміх вабливим. І крім того, вона була прегарною, наділена якоюсь збитошною красою. І ще була на кілька років старшою. Але от питання: це було її перевагою чи ні?

— Ох, Елейн, ми це наобіцяли одна одній, коли він перебував на безпечній відстані від нас. Втратити тебе — це для мене було би те саме, що втратити сестру, але що буде, якщо котрась із нас передумає?

Краще не питати, хто це буде. Елейн намагалася не думати про те, що якби вона за допомогою Сили обповила і змусила німувати Мін, а потім застосувала виворотне плетіння, то їй, можливо, вдалось би сховати її в якомусь погребі, допоки не від’їде посольство.

— Ми не передумаємо, — просто сказала вона. Ні, вона не могла так вчинити. Вона дуже хотіла, щоби Ранд належав тільки їй, але вона не змогла би заподіяти шкоди Мін. А може, натомість просто попросити Мін не їхати, аж поки вони обидві не зможуть туди відправитись? Зрештою вона просто запитала: — Чи звільнить тебе Ґарет від обітниці?

Цього разу сміх Мін був схожий на кашель.

— Навряд чи. Каже, що рано чи пізно ще змусить мене відпрацювати. Проте насправді він хоче втримати Суан, Світло знає чому.

Її ледь напружене обличчя змусило Елейн подумати, що тут не обійшлося без видіння, але вона не стала запитувати про це. Мін ніколи не розповідала про свої бачення тим, кого вони не стосувались безпосередньо. Про цей її талант у Салідарі знали одиниці. Елейн і Найнів, Суан і Леане — та й усе. Навіть Бирджітта нічого не знала, але й Мін не знала про Бирджітту. Чи про Могедієн. Стільки тих секретів! Але Мін сама була секретом. Іноді вона бачила якісь образи чи аури навколо людей, що її оточували, а іноді навіть знала, що вони означають. І коли вже вона казала, що вони провіщають, то ніколи не помилялася: для прикладу, якщо стверджувала, що якісь чоловік і дівчина одружаться, то вони рано чи пізно одружувалися, навіть якщо на даний час ненавиділи одне одного. Леане назвала такий талант читанням Візерунка, проте це не мало нічого спільного із Силою. У більшості людей аури появлялися зрідка, але Айз Седай і Охоронців вони оточували завжди. Саме тому Мін і втікала сюди — щоби не бачити їх.

— Ти передаси Рандові лист від мене?

— Звичайно.

Приятелька погодилася так швидко і з такою непідробною щирістю на обличчі, що Елейн почервоніла і поспішно продовжила розмову. Вона сумнівалась, чи сама пристала би на таке, опинившись у подібній ситуації.

— Йому не треба знати про твої видіння, Мін. Я маю на увазі ті, що стосуються нас.

Чи не найперше видіння, яке Мін побачила стосовно Ранда, було те, що три жінки будуть безнадійно закохані в нього, будуть пов’язані з ним назавжди, і що однією з них буде вона сама. Другою виявилася Елейн.

— Якщо він дізнається про видіння, то може дійти висновку, що це не ми того хочемо, а Візерунок, або що причина тут лише в тому, що він та’верен. Але найпевніше, він вирішить вчинити по-лицарськи і не допустить до себе жодної з нас.

— Можливо, — невпевнено сказала Мін. — Чоловіки взагалі дивні. Найімовірніше, якщо він намислить, що йому достатньо поманити пальцем, щоби ми прибігли, він поманить пальцем. Він безпорадний, наче дитина. Я не раз бачила щось подібне. Гадаю, виною всьому є їхні бороди. — Її обличчя було таке спантеличене, що Елейн так і не дотямила, жартує вона чи ні. Мін, здавалося, чимало знала про чоловіків, бо колись зізналася, що працювала в конюшнях — їй подобалися коні, — а якось згадала про прислуговування в таверні. — У будь-якому разі я нічого не розкажу. Ми з тобою поділимо його, як пиріг. Можливо, навіть будемо такі ласкаві, що дамо тій третій сяку-таку скоринку, коли вона врешті з’явиться.

— Що ми будемо робити, Мін? — Вона зовсім не хотіла цього говорити. І вже тим паче таким плачливим тоном. Щось у ній жадало запевнити, що вона ніколи не побіжить, якщо її поманять пальцем, а щось інше хотіло, щоби той палець її поманив. Якась частина її прагнула відчеканити, що вона за жодних обставин не поділиться Рандом ніде і ні з ким, навіть з приятелькою, а Мін зі своїми видіннями нехай котиться у Безодню Фатуму, а інша частина воліла просто нам’яти Ранду вуха за те, що він зробив із ними двома. Це було настільки по-дитячому, що їй хотілось сховати десь голову, хоча це жодним чином не допомогло би їй розплутати почуття, що збились у клубок. Перш ніж озвалася Мін, Елейн, вгамувавши тремтіння, вже спокійним голосом відповіла на власне запитання: — Що ми будемо робити? А трохи посидимо тут і порозмовляємо. — На підтвердження цих слів вона одразу вибрала місце, де шар опалого листя був найтовстішим, а дерево послугувало чудовим опертям для спини. — Тільки не про Ранда. Я сумуватиму за тобою, Мін. Як це добре мати приятельку, якій можна довіритись!

Мін всілася біля Елейн і, схрестивши ноги, почала бездумно видлубувати камінці із землі й кидати їх у струмок.

— Найнів — твоя подруга. Ти їй довіряєш. Та й Бирджітта, здається, також, бо з нею ти проводиш навіть більше часу, ніж із Найнів. — На мить на лоб дівчини наче набігла тінь. — Невже вона справді вірить, що є легендарною Бирджіттою? Взяти б хоча отой лук і косу... цей лук фігурує чи не в усіх легендах, хоча в неї він аж ніяк не зі срібла... Та й щось не віриться мені, що це ім’я з нею від народження.

— Воно просто її, — обережно промовила Елейн. І це було певною мірою правдою. Краще спрямувати розмову в інший бік. — А щодо Найнів, то вона досі не може вирішити, вважати мене своєю подругою чи кимось, хто мусить робити те, що вона вважає правильним. І крім того, вона значно краще за мене пам’ятає, що я — дочка її королеви, тож інколи нагадує про це, щоби допекти мені. Ти цього ніколи не робиш.

— Мабуть, це мене не дуже вражає. — Мін усміхнулася, але промовила це цілком серйозно. — Елейн, я народилася в Імлистих горах, там, де рудні. На такому далекому заході накази твоєї матері робляться майже невидимими. — Посмішка зникла з її обличчя. — Вибач, Елейн.

Притлумивши спалах обурення — зрештою Мін була такою ж підданкою Левиного трону, як і Найнів, — Елейн сперлася головою об стовбур дерева.

— Давай поговоримо про щось хороше.

Крізь гілля дерев лилося сонячне проміння, небо нагадувало покривало чистої блакиті, до самого обрію не заплямоване жодною хмариною. У мимовільному пориві вона відкрилася саїдар, дозволивши тій наповнити її єство по вінця, і тоді відчула, ніби всю радість життя цілого світу хтось перемив і замінив цією есенцією кожну краплю крові у її жилах. Якби ж вона могла створити хоч одну хмаринку, то це стало би знаком, що все в неї буде гаразд! Що її мама жива. І Ранд закохається в неї. І що з Могедієн... усе вирішиться. Якось так. За допомогою Повітря і Води вона зіткала тонесеньку павутину і розіслала її на все небо, скільки сягало око, намагаючись відшукати вологу, щоби можна було витворити хмару. Якби вона лише напружила всі сили... Насолода від владання Силою швидко зросла настільки, що майже переросла у біль — знак небезпеки: зачерпне ще трохи — і занапастить себе. Лише б одну маленьку хмаринку!

— Хороше? — поцікавилась Мін. — Гаразд, але ж ти не хочеш говорити про Ранда, а крім тебе і мене, важливішого за нього нема нікого у світі. І кращого. Щойно він з’являється, Відступники валяться мертвими, і народи вишиковуються, щоби перед ним приклонитися. Тутешні Айз Седай готові підтримати його. Я знаю, що це так, Елейн, вони мусять його підтримати. А відтак і Елайда віддасть йому Вежу. Остання битва буде для нього чимось на кшталт прогулянки. Він переможе, Елейн. Ми переможемо.

Елейн відпустила Джерело і втупилась у небо, таке ж сиротливе, як і її дух. Не було потреби вміти вправлятись із Силою, щоби побачити роботу Морока, і якщо він спроможний настільки змінити світ, та навіть якщо він взагалі може торкатися світу...

— Чи ми? — запитала саму себе, але занадто тихо, щоби її могла почути Мін.

Будівля манору ще не була доведена до ладу, навіть височезні дерев’яні панелі вітальної зали не встигли пофарбувати, але Фейлі ні Башир т’Айбара уряджала авдієнції кожне пообіддя — як і подобало дружині лорда, пишаючись на масивному кріслі з високою спинкою, прикрашеною вирізьбленими соколами, що стояло біля каміна з необробленого каменю, який був дзеркальним відображенням іншого, з протилежного боку зали. Порожнє крісло поруч, оздоблене тепер уже вирізьбленими вовками і лев’ячою головою на самому верху спинки, призначалося для її чоловіка, Перрина т’Башир Айбари, Перрина Золотоокого, лорда Межиріччя.

Зрозуміло, манор був лише трохи більшим за звичайний фермерський будинок, а вітальна зала не мала навіть п’ятнадцяти кроків завширшки — але в Перрина аж очі на лоба полізли, коли вона затялася, що зала повинна бути такою великою. Він ще не відвик думати про себе як про коваля чи навіть ковальського помічника, як і не звик до того, що дружину його при народженні назвали Заріне, а не Фейлі. Все це не мало значення. Ім’я Заріне найбільш годяще для розпещеної жінки, яка трепетно зітхає, почувши скомпонованого на честь її усмішки вірша. А Фейлі, що старою мовою означає «сокіл», вона взяла собі тоді, коли склала присягу мисливиці за Рогом Валіра. Приглянувшись до її обличчя з орлиним носом, високими вилицями і темними, розкосими очима, які наче іскрилися, коли вона злилася, ніхто вже не міг сумніватися, яке з цих двох імен їй більше личить. А щодо всього іншого, то найважливішими були наміри. Ну і те, що є правильним і слушним.

У цей момент її очі іскрилися, і це жодним чином не стосувалося впертості Перрина чи неподобної як на таку пору року спеки. Хоча, по правді кажучи, оте надаремне вимахування віялом із пір’їн фазана, щоби хоч якось остудити лице у краплинах поту, жодним чином не остуджувало її вдачу.

У цей пізній пополудній час уже мало хто залишився із тлуму тих, котрі прийшли сюди, щоби вона розсудила їхні спірки. Фактично вони прийшли для того, щоби їх вислухав Перрин, проте вже навіть сам помисел про те, щоби стати миротворцем для сперечальників, з якими він виростав, жахав його. Якщо тільки Фейлі не таланило завчасу вхопити його за хвіст, то коли надходила пора щоденних авдієнцій, він зникав, наче вовк у тумані. На щастя, люди були не від того, щоби замість лорда Перрина їх вислухала леді Фейлі. А якщо навіть такі і траплялися, то були вони при здоровому розумі, щоби не розтуляти рота.

— І ви прийшли із цим до мене? — байдужим тоном запитала вона.

Дві жінки, що стояли перед кріслом, пітніли і переступали з ноги на ногу. Пишних заокруглостей мідношкірої Шармад Зеффар не могла приховати хай і закрита, з високим коміром, але напівпрозора доманська сукня, пошита із золотавого шовку. Вона за свій вік уже намандрувалась достатньо, тому й не дивно, що була трохи зношена на подолі та манжетах, а до того ж іще й рябіла плямками, які вже неможливо було відіпрати, але зрештою шовк є шовком, і в тутешніх краях він рідкість.

Патрулі, що вирушали углиб Імлистих гір на пошуки вцілілих траллоків, вряди-годи натикалися на них, а мерддраалів — хвала Світлу! — не зустрічали зовсім, натомість чи не щодня натрапляли на біженців — десять тут, двадцять там, ще п’ять деінде. Більшість із них були вихідцями із Елмотської рівнини, але вистарчало і з Тарабона, а також, як для прикладу Шармад, з Арад Домана — і всі вони без винятку були втікачами із земель, сплюндрованих лихоліттям громадянської свари. Фейлі навіть думати боялась, скільки їх загинуло в горах. Блукати гірським бездоріжжям було нелегкою справою і в тихомирні часи, а теперішні дні аж ніяк не були тихомирними.

Рея Авін не була біженкою, хоч і носила сукню тарабонського крою із тонкотканої сірої вовни, що спадала м’якими зборами, підкреслюючи поставу майже так само, як і напівпрозора сукня Шармади. Ті, котрі змогли витримати тривале поневіряння горами, приносили більш ніж тривожні чутки, нечувані раніше у Межиріччі вміння і власні руки для праці на спустошених траллоками фермах. Рея, приємна жіночка з округлим обличчям і волоссям, заплетеним у довгу, аж до пояса, та в кулак завтовшки косу, народилася тут-таки, не далі як за дві милі від того місця, де зараз знаходився манор. У Межиріччі дівчата не заплітали волосся до тих пір, доки Жіноче Коло не доходило думки, що вони вже достатньо дорослі для заміжжя, незалежно від того, були вони п’ятнадцяти- чи тридцятилітніми, хоча зазвичай лише одиниці переходили двадцятилітній рубіж. Правду кажучи, Рея була на добрих п’ять років старшою за Фейлі і вже чотири роки ходила із заплетеним волоссям, але в цей момент вона мала такий вигляд, наче все ще носила його розпущеним по плечах, і власне, до неї аж тепер дійшло, що те, що колись, можливо, було прекрасним помислом, зараз є найбільшим її глупством. Щодо Шармад, то вона видавалася ще збентеженішою, хоча й була на рік чи два старшою за Рею. Фейлі дуже хотілося надавати цій парі таких ляпасів, щоб їм аж очі порозбігалися — але, на жаль, леді не подобало так чинити.

— Чоловік, — сказала вона настільки незворушним голосом, на який лише її вистарчило, — то не кінь і не поле. Жодна з вас не може вважати його своєю власністю і звертатися до мене, щоби я вирішила, хто на нього має право... — Вона повільно вдихнула. — Якби я мала підстави вважати, що Віл аль’Сін звабив вас обох, то, можливо, і могла би щось порадити щодо цього.

Віл накинув око на обох жінок, а вони на нього — хлопець був ще тим бичком на вигулі, — але він нічого їм ніколи не обіцяв. Шармад, здавалося, готова була провалитися крізь землю, бо зазвичай жінки з Арад Доману зажили слави таких, що можуть обкрутити чоловіків довкола пальця, а не навпаки.

— Отож моє слово таке: зараз обидві йдете до Мудрині і пояснюєте їй суть справи, при цьому нічого не приховуючи. А Мудриня вже виведе кінці. Я сподіваюся ще до присмерку почути, що ви навідали її.

Жінок аж пересмикнуло. Дейз Конґар, Мудриня з Емондового Лугу, не потерпить подібних дурниць. Найпевніше, вона не обмежиться самими словами. Однак дві суперниці лише вклонились і промимрили в лад:

— Так, міледі!

Хоч і не зараз, але за якийсь час вони дуже пожаліють, що так намарне згаяли час Мудрині.

І мій також, рішуче подумала Фейлі. Усім було відомо, що Перрин рідко з’являється в залі, бо інакше ці двоє нізащо би не прийшли сюди зі своєю дурнуватою квестією. Якби він був тут, де йому і належало би бути, то вони напевне вмить би вислизнули, посоромившись нести у його присутності таку нісенітницю. Фейлі сподівалася, що спека добряче дошкулила Дейз. Шкода, що не було можливості змусити Дейз узятися за Перрина.

Місце обох жінок зайняв Кенн Буйє, і то так швидко, що вони, насилу волочачи ноги, заледве встигли зійти з його шляху. Незважаючи на те, що старий тяжко спирався на ціпок, майже так само покручений, як і він сам, проте спромігся на закрутистий поклін, щоправда, відразу ж зіпсував увесь ефект від нього, втеребивши кістляві пальці у ріденьку борідку. Як зазвичай, його шкарубкий брунатний каптан мав такий вигляд, наче він спав у ньому.

— Нехай Світло осяває вас, моя леді Фейлі, як і вашого преславного чоловіка, лорда Перрина. — Таке квітасте повітання ішло в разючий різнобій із його скрипучим голосом. — Дозвольте мені до зичень нев’янучого щастя, що їх переказують усі члени Ради, долучити і свої побажання. Ваші розум і врода, як і ваші непогрішні присуди, роблять наше життя кращим.

Фейлі не втрималась і заторохтіла пальцями по підлокітнику. Кучерява похвальба натомість звичного маркітного бурчання. Як нагадування їй, що він засідає в Раді Селища і, зрозуміло, є людиною впливовою, яка заслуговує на пошанівок. І як потуга викликати співчуття, бо інакше навіщо йому здався ціпок. Правду кажучи, і вдвічі молодші за цього балакуна могли би позаздрити його моторності. Він точно щось замислив.

— З чим завітали до нас сьогодні, майстре Буйє?

Кенн випростався, забувши при цьому спертися на ціпок. І забувши вибавитись від в’їдливих ноток у своєму голосі.

— Йдеться про тих чужаків, що хмарами сунуть сюди, приносячи всячину, якої ми не потребуємо. — Здавалося, він, як і більшість люду Межиріччя, забув, що вона теж тут чужинка. — Дивацькі звичаї, міледі. Соромітна одіж. Поцікавтесь у жінок, як ті арад-доманські лахудри вдягаються, якщо ви про це ще не знаєте. — Зрозуміла річ, що вона чула про це від декотрих, хоча з недовгого блиску в очах Кенна було зрозуміло, що якщо вона піде їм на поступки, то він першим про це пошкодує. — Зайди видирають останній шматок хліба з наших ротів, оскільки залишають нас без роботи. Для прикладу, той хлопець із Тарабона і та його дурнувата дахівка. Він позбавляє нас рук, які можуть пригодитись деінде. Йому начхати на достойних людей з Межиріччя. Та що там казати, він...

Обмахуючись віялом, вона перестала слухати цю нудоту, одночасно вдаючи, що вся перевтілилась у слух — цьому навчив її ще тато, і навчив, звичайно, передбачаючи подібні ситуації. Дахівка майстра Горнвала могла би тихомирно сусідити зі стріхами Кенна.

Не всі поділяли думку Кенна щодо прийшлих чужинців. Гарал Лугган, коваль Емондового Лугу, вступив у спілку із доманським ножовим майстром, котрий раніше замешкував на Елмотській рівнині, а майстер Айдар найняв трьох чоловіків і двох жінок, котрі тямили у виготовленні меблів і зналися на різьб’ярстві та золотарстві, хоча про золото у цих краях ніколи не чули. Крісла для неї та Перрина були витвором саме їхніх рук, і не менш прекрасним за ті, що їй довелося бачити в інших краях. Зрештою, як на те повернулося, то й сам Кенн найняв пів дюжини помічників, і то не самих лише межиріченців; чимало дахів згоріло під час нападу траллоків, і скрізь зводили нові доми. Перрин не мав права полишити її одну, щоби вона вислуховувала всю оцю маячню.

Мешканці Межиріччя проголосили його своїм лордом — після того як під його орудою перемогли траллоків — і до нього, можливо, навіть почало доходити, що він цього вже не зможе змінити, бо попри його протести люди продовжували величати Перрина лордом, та все ж він всіляко уникав пов’язаних із його новим становищем церемоній та обов’язків, тобто всього того, що люди очікували від своїх лордів і леді. Ще й більш од того, він як міг пручався, коли доходило до цього. Натомість Фейлі достеменно зналася на мостивому етикеті, позаяк була найстаршою з-поміж вцілілих дітей Даврама т’Ґгаліне Башира, лорда Баширу, Тіру та Сідону, вартового кордонів Гнилолісся, захисника Гартленду і маршала-генерала королеви Салдеї Тенобії. Щоправда, вона втекла, щоби стати мисливицею за Рогом, а потім відмовилася від цієї затії задля свого чоловіка, що іноді все ще дивувало її, проте завчену нею науку вона пам’ятала. Перрин слухав, коли вона пояснювала, і навіть у потрібних місцях кивав головою, але всі її намагання, щоби він реалізовував почуте на ділі, були схожими на те, якби вона намагалася навчити коня танцювати са’сару.

Насамкінець Кенн почав белькотіти щось таке, що взагалі купи не трималося, проте не забувши збавити трохи їді, що аж бралася бульбашками на його губах.

— Але ж ми з Перрином зробили вибір на користь стріхи, — спокійно зауважила Фейлі. І поки Кенн самовдоволено кивав головою, додала: — А ти її ще не закінчив? — Він здригнувся. — Здається мені, що ви, майстре Буйє, взяли більше дахів, ніж можете дати їм раду. Якщо наш найближчим часом не буде закінчено, то побоююся, що нам доведеться звернутися до майстра Горнвала по його дахівку. — Кенн заплямкав беззвучно губами, але змовчав, бо якби вона вирішила не стріху, а дахівку, то й інші пішли би за нею. — Мені було приємно розмовляти з вами, майстре Буйє, але я впевнена, що ви вділятимете більше часу моїй стрісі, ніж розмовам, хоч би якими приємними вони були.

Кенн стиснув губи, на якусь мить очі його зблиснули, а тоді він недбало вклонився. Пробурмотівши щось геть незрозуміле, крім ледве чутного «моя леді» в самому кінці, він вийшов, постукуючи ціпком об голу підлогу.

І власне, на всяке таке вона гайнувала свій час. Перрин муситиме брати в цьому участь, навіть якщо їй доведеться зв’язати його по руках і ногах.

Решта не були вже аж такими прикрими. Колись дорідна жінка, висновуючи із полатаної, вишитої квітами сукні, що тепер висіла на ній мішком, котра добралася сюди аж із мису Томан через Елмотську рівнину, хотіла зайнятися травами та ліками. Вайлуватий Джон Айєллін, постійно погладжуючи свою лисину, і кістлявий Тед Торфінн, посмикуючи вилоги каптана, оскаржували межі своїх полів. Двоє смаглявих доманських рудокопів у довгих шкіряних жилетах та з коротко підстриженими борідками заявили, що вони, прямуючи через гори, знайшли неподалік сліди, що свідчили про наявність покладів золота та срібла, а також заліза, хоча останнє їх менше цікавило. І нарешті жилава тарабонка у прозорій вуалі, що прикривала сухорляве обличчя, і зі світлим волоссям, поплетеним у хтозна-скільки дрібушечок, яка стверджувала, що була раніше знаною килимаркою і тямкує у будові кросен.

Жінку, яка цікавилася травами, Фейлі відправила до місцевого Жіночого Кола: якщо Еспара Соман справді знала, чого хоче, то вони знайдуть для неї місце біля якоїсь із Мудринь. Останніми часами стільки прибувало нових людей, чимало з-поміж яких після виснажливих подорожніх поневірянь перебували у безрадісному стані, що в усьому Межиріччі не було Мудрині, яка не мала би одної чи двох учениць, і всі потребували ще більше. Можливо, це було не зовсім те, на що сподівалася Еспара, зате принаймні для початку вона мала до чого прикластися. Після кількох навідних запитань вона зрозуміла, що ні Тед, ні Джон насправді не пам’ятали, де пролягає межа — очевидно, вони почали сперечатися стосовнго цього ще до народження Фейлі, — тож вона порадила розділити всю площу на дві половини. Достеменно такої ж ухвали, як їй здалося, вони сподівались і від Ради Селища, тому і не звертались ніколи туди, зволивши за краще тримати свої резони при собі. Щодо всіх інших, то вона дала свою добру волю на їхні прохання. Правду кажучи, їм узагалі не були потрібні жодні дозволи, але краще було, щоби вони із самого початку затямили, хто тут обладує. В обмін на свою згоду та скількись срібла на закупівлю знаряддя вона дійшла згоди із доманськими рудокопами, що ті передаватимуть Перрину десятину від знайденого, а також за одним заходом шукатимуть і залізо, про яке натякали. Перринові це могло не сподобатися, але в Межиріччі вже забули, що таке податі, та й зрештою лорду, щоби він міг сповна виконувати свої обов’язки, потрібна казна. І залізо пригодилось би не менше, ніж золото. Щодо Ліяли Мосрари, то якщо тарабонка лише похвалялася своїми вміннями, то дуже скоро прогорить зі своїми кроснами, але якщо вона мовила правду... Троє ткачів уже запевнили, що купцям, котрі наступного року прибудуть з Бейрлона, вони зможуть запропонувати не тільки необроблену вовну, а й щось значно краще, та й, загалом кажучи, добротні килими могли би стати ще одним прибутковим товаром. Ліяла побіцяла, що перший і найкращий килим, витканий на її кроснах, вона пожалує манору, а у відповідь на це Фейлі ласкаво кивнула, приймаючи цей дар; можливо, вона запропонує їй щось вагоміше, але тільки коли бачитиме, скільки килимів Ліяла змогла виткати і якої вони якості. А підлоги тут і справді треба застелити. Зрештою всі начебто видавалися задоволеними. Навіть Джон і Тед.

Коли тарабонка, кланяючись, задкувала до виходу, Фейлі вже було підвелася, задоволена, що все закінчилося, і нараз завмерла, бо крізь один із входів, що знаходився біля другого, протистійного каміна, ввійшли чотири жінки — всі спітнілі, всі у темних, із грубої вовни, межиріченських сукнях. Дейз Конґар, на зріст як більшість чоловіків, але ширша за ту більшість у плечах, не кажучи вже про інших Мудринь, за яких вона була на голову вища, вийшла на чільне місце, наче підкреслюючи, що має право тут, поблизу її села, верховодити ними. Едель Ґаелін, сивоволоса, струнка жінка із Сторожового Пагорба, з прямою спиною і незворушним обличчям, весь вигляд якої наче стверджував, що це вона повинна бути на місці Дейз, хоч би на підставі тих резонів, що є найстаршою і найдовше виконує свої обов’язки, чи, можливо, ще з якихось причин. Найнижча з-поміж них, Елвін Тарон, Мудриня з Девен Райда, була кругловидою жіночкою з приємною материнською усмішкою, що не зникала з її лиця навіть тоді, коли вона змушувала людей робити те, чого вони не хотіли. Остання, Мілла аль’Азар з Таренського Перевозу, пасла задніх, оскільки була наймолодшою — майже такою молодою, щоби доводитись дочкою Еделі, — а крім того, у присутності інших вона завжди почувалася не в своїй тарілці.

Фейлі продовжувала стояти, повільно махаючи віялом. Вона жалкувала, що поряд нема Перрина. Дуже жалкувала. Ці жінки у своїх селищах були не менш авторитетними, ніж сам мер — а часто у певному сенсі і більш, — відтак з ними слід було триматись з осторогою, з належним пошанівком і гідністю. І це значно все ускладнювало. У присутності Перрина вони перетворювалися на дівчат, які, дурнувато посміхаючись, були готові всіляко йому догоджувати, але з нею... У Межиріччі здавен не було знаті, а намісників королеви у Кеймліні не бачили впродовж семи поколінь. Усі вони ще тільки вчилися, як поводитись у присутності лорда та леді, включно із цією четвіркою. Іноді вони забували, що перед ними леді Фейлі, і бачили лише молоду жінку, яку ще кілька місяців тому шлюбувала Дейз. Вони могли безнастанно розкланюватись, повторюючи «так, звичайно, моя леді», і раптом ні з того ні з сього братися повчати, як їй слід чинити, не бачачи взагалі при цьому жодних недоречностей.

Я більше такого не допущу, Перрине!

Зараз вони кланялися — як котра вміла — і навперебій вітали її:

— Нехай Світло осяє вас, наша леді!

І щойно церемонійна частина була завершена, Дейз, ще навіть не встигнувши випростатись, приступила до справи:

— Ще троє хлопчиків утекли, міледі. — Тон її голосу наче застряг десь між пошанівком і фразою на кшталт: «Тепер тобі доведеться вислухати мене, молода жінко». — Дев Айеллін, Евін Фіннґар та Елам Довтрі. Втекли, щоби побачити світ, наслухавшись розповідей лорда Перрина про те, як там ведеться.

Фейлі здивовано кліпнула очима. Цю трійку навряд чи вже годилося називати хлопцями. Дев та Елам були однолітками Перрина, а Евіну сповнилось стільки, скільки і їй. І тим паче останнім часом памолодь Межиріччя дізнавалася про світ не лише з оповідей Перрина, до яких він зрештою вдавався вряди-годи і неохоче.

— Якщо бажаєте, я можу попросити Перрина, щоби він поговорив з вами.

Жінки заворушилися. Дейз роззирнулася, сподіваючись побачити його, Едель і Мілла мимоволі почали розгладжувати спідниці, й Елвін так само несвідомо закинула косу за плече, а тоді поправила її. І раптом вони усвідомили, що роблять, і завмерли, не дивлячись одна на одну. І на неї. Єдиною перевагою Фейлі перед ними було те, що вони знали, який вплив на них має її чоловік. Стільки вже разів вона бачила, як та чи інша з-поміж них колотиться після зустрічі з Перрином, вочевидь присягнувши, що не допустить подібного більше; стільки вже разів вона бачила, як ті клятви вилітають за вікно, щойно він з’являється. І нікотра з них не була цілковито впевнена — воліє вона радше мати справу з ним чи з нею.

— Це зайве, — через мить відповіла Едель. — Втеклі хлопці — це клопіт, але тільки клопіт. — Тон її голосу був ще далі від «моєї леді», ніж тон Дейз, а кругловида Елвін доповнила ці слова усмішкою, що личила би радше матері, яка розмовляє з молоденькою дочкою. — Та якщо ми вже тут, моя люба, то нам слід згадати і про інші справи. Наприклад, про воду. Розумієте, деякі люди хвилюються.

— Дощу не було вже кілька місяців, — додала Едель, і Дейз ствердно кивнула.

Цього разу Фейлі навіть не кліпнула. Вони були надто розумні, щоби вважати, що Перрин може тут чимось зарадити.

— Із джерел вода тече тим же ходом, а Перрин наказав викопати ще трохи криниць. — Відверто кажучи, він лише запропонував це, але це майже те саме, що наказав. — Та й зрошувальні канали із Заплавного лісу будуть завершені задовго до сівби. — Це був її помисел: у Салдеї чи не половину полів зрошували у такий спосіб, а тут ніхто ніколи не чув про подібну практику. — У будь-якому разі дощі рано чи пізно повинні початися. Канали ж риють про всяк випадок.

Дейз знову повагом кивнула, а вслід за нею Елвін та Едель. Все це вони знали так само добре, як і вона.

— Справа тут не в дощі, — пробурмотіла Мілла. — Принаймні не зовсім. Такий лад речей ненормальний. Розумієте, ніхто з нас не може зараз слухати вітер. — Вона аж скулилась під насупленими поглядами інших Мудринь. Мабуть, вона ляпнула зайве, а крім того, виказала якісь таємниці. Подейкували, нібито всі Мудрині могли провіщати погоду, слухаючи вітер — в усякому разі так вони самі твердили. Тим часом Мілла вперто продовжувала далі: — Ніяк не можемо! Але ми спостерігаємо за хмарами, а також за поведінкою птахів, і мурах, і гусениць, і... — Глибоко вдихнувши, вона випрямилася, проте все одно уникала очей інших Мудринь. Фейлі дивувалася, як їй вдається ладнати з Жіночим Колом із Таренського Перевозу, а тим паче із Радою Селища. Звичайно, всі вони були такими ж новачками, як і Мілла, бо нашестя траллоків спустошило село, і всі, хто там зараз замешкував, були прихідьками. — Це ненормально, моя леді. Перші сніги повинні були тут впасти ще кілька тижнів тому, а проте здається, що зараз середина літа. І ми не хвилюємося, моя леді, ми просто перелякані! Якщо ніхто більше не хоче зізнатися в цьому, то я зізнаюся. Більшість ночей я очей не можу стулити. Я вже місяць нормально не спала, і... — Зі спаленілим лицем вона раптом спохопилась, зрозумівши, що зайшла трохи задалеко. Мудриня повинна контролювати себе завжди і всюди, Мудрині не личить кричати на весь світ, що вона боїться.

Всі інші Мудрині перевели погляд із Мілли на Фейлі — не зронивши ні слова, з лицями такими ж непроникними, як у Айз Седай.

Тепер вона зрозуміла. Мілла сказала щиру правду. Ця погода не була природною, вона радше була вкрай неприродною. Фейлі також часто не брався сон, і вона тоді лежала, молячи про дощ, а ще краще — сніг, і намагаючись не думати про те, що стояло за цими спекою та посухою. Але ж це Мудрині повинні заспокоювати інших. В такому разі до кого треба було звернутися Міллі за підтримкою? Можливо, ці жінки і не усвідомлювали, що роблять, але прийшли у пошуках виходу зі скрутного становища. Частина угоди між знаттю та простолюдом, яку Фейлі всотала ледь не з молоком матері, запевняла, що знать повинна ґарантувати безпеку і захист, а це поміж усім іншим означало і нагадування людям, що рано чи пізно кепські часи минуться. Якщо сьогодні зле, то завтра мало би бути краще, а якщо навіть не завтра, то вже післязавтра неодмінно. Хоча сама вона не була певною цього, проте її вчили підтримувати тих, хто від неї залежить, навіть якщо сил на це не було, вчили вгамовувати їхні страхи, а не заражувати власними.

— Перрин розповідав мені про своїх земляків ще до мого прибуття сюди, — сказала вона. — Він ніколи не був схильний до похвальби, зате мав звичку дивитися правді в очі. Коли град вибиває все збіжжя, коли зимові холоди умертвляють половину овець, ви закачуєте рукави і йдете вперед усім бідам на зло. Коли траллоки спустошували Межиріччя, ви стали до бою, а покінчивши з ними, на одному подиху взялися за відбудову. — Вона би не повірила у таку мужність південців, якби не бачила цього на власні очі. Ці люди славно би зорудували у Салдеї, де набіги траллоків були звичним явищем, принаймні у її північних землях. — Я не можу запевнити вас, що погода завтра буде саме такою, якою би мала бути. Я можу тільки запевнити вас, що ми з Перрином робитимемо те, що слід робити, і стільки, скільки в нас стане сил. І навряд чи вам потрібно казати, що треба просто брати те, що приносить кожний новий день, яким би він не видався, і готуватися стрічати наступний. Зрештою саме таких людей породжує Межиріччя. І такими ви є.

Вони справді були кмітливими. Якщо раніше вони навіть не зізнавалися собі, з якою метою завітали, то мусили зробити це зараз. Якби вони були менш кмітливими, то могли й образитись. Але ті слова, що їх вони, мабуть, не раз повторювали у думках, дають зовсім інший плід, коли їх промовляє хтось чужий. Зрозуміло, що вони збентежились. Це проявилось у легкому зам’ятті, і в запаленілих щоках, і в невисловленому бажанні запропасти кудись.

— Ну, звичайно, — озвалася Дейз, впершись міцними кулаками у широкі стегна і виклично глянувши на Мудринь, чи котрась із них бува не захоче суперечити їй. — Я ж те саме говорила, чи не так? Дівчина мовить до пуття. Я те саме казала, коли вона вперше прибула сюди. Я казала, що цій дівчині розуму не позичати.

Едель нервово засопіла:

— А хіба, Дейз, хтось говорив, що їй треба йти на позички? Я цього не чула. Розуму у неї хоч відбавляй. — І, звернувшись до Фейлі, додала: — У вас справді все виходить щонайкраще.

Мілла невміло зробила реверанс.

— Дякую, леді Фейлі. Я те саме казала п’ятдесятьом людям, але попри це з ваших уст...

Гучний кашель Дейз, наче натякаючи, що такі відвертості вже будуть зайвими, змусив її замовкнути. Обличчя Мілли спаленіло.

— Знакомита робота, моя леді. — Елвін нахилилася вперед, щоби помацати вузьку, із розпіркою спідницю Фейлі, призначену для їзди верхи. — З вашого дозволу в нас, у Девен Райді, є одна тарабонська майстриня, яка могла би пошити для вас щось іще краще. Якщо ви, звичайно, не будете проти. Я поговорю з нею, бо зараз вона шиє доволі пристойні сукні, які дуже личать заміжнім жінкам. — На її обличчі з’явилася вже знайома материнська усмішка, добродушна і водночас неподатлива, наче сталь. — Або тим, хто має кавалера. Вона шиє справді гарні речі. І, звичайно, повважала би за щастя створити щось для вас, тим паче для леді з таким обличчям і з такою фігурою.

На обличчі Дейз з’явилася самовдоволена посмішка ще до того, як Елвін закінчила говорити:

— Терілла Марза, котра з Емондового Лугу, вже шиє для леді Фейлі пів дюжини суконь. А також неймовірне святочне плаття.

Елвін завмерла, і Едель стиснула губи, та й навіть Мілла про щось замислилася.

Наскільки зрозуміла Фейлі, авдієнцію можна було закінчувати. Доманську майстриню потрібно було стримувати твердою рукою і не спускати з неї очей, бо інакше вона вдягла би її як на палацові врочистості в Абу Дарі. А щодо святкового плаття, то це була ідея Дейз, яка з нею наче з неба звалилася. І нехай воно було пошите у салдейському, а не доманському стилі, Фейлі все одно навіть уявлення не мала, куди можна було би в ньому піти. Сплине ще багатенько часу, поки Межиріччя доросте до балів чи урочистостей. Полишені на самих себе, Мудрині незабаром почнуть змагатися між собою, яке селище повинно вдягати її.

Фейлі запропонувала їм чай, мимохідь зауваживши, що вони могли би зараз поговорити і про погоду, і про те, як заспокоїти людей. Ця пропозиція добряче остудила їх після ейфорії, в якій вони перебували останні кілька хвилин, і Мудрині, ледь не перечіплюючись одна за одну, заспішили до виходу, шкодуючи, що через нагальні справи не можуть залишитися.

Вона замислено спостерігала за їхнім відходом; Мілла, як зазвичай, замикала процесію — достоту наче дитятко, що дибуляє за своїми старшими сестричками. Можливо, вдасться пошепотітися з деким із Жіночого Кола з Таренського Перевозу, бо ж кожному селищу потрібні сильний мер і сильна Мудриня, котрі би обстоювали їхні інтереси. Тихенько, обережно пошепотітися. Коли Перрин дізнався, що вона розмовляла з мешканцями Таренського Перевозу стосовно виборів мера — а чому б їм не знати, що вона з Перрином підтримують розумну і сильну людину? — тож коли Перрин дізнався... Загалом він був спокійним чоловіком, неквапним до гніву, але тоді вона про всяк випадок забарикадувалась у їхній спальні, поки він не охолов. І це сталося тільки після того, коли вона пообіцяла, що надалі ніколи не буде «втручатися» у вибори мера — ні відкрито, ні поза його спиною. Це останнє було вже явною несправедливістю з його боку. І було найбільш клопітним. Проте він не взяв собі в голову, щоби згадати про голосування в Жіночому Колі. В такому разі його забудькуватість зробить йому добру послугу. І Таренському Перевозу також.

Подумавши про Перрина, згадала вона і те, що собі пообіцяла. Віяло у її руці зарухалося енергійніше. Сьогоднішній день не був найбагатшим на дурниці, і навіть не найгіршою видалася зустріч із Мудринями — жодного запитання про те, коли лорд Перрин сподівається нащадка, хай будуть вони благословенні Світлом! — але, схоже, що це ота несусвітня спекота допекла її до живого. Нехай Перрин сповнює свою повинність, або...

Над манором прокотився грім, блискавка освітила вікна. У ній зажевріла надія. Якби пішов дощ...

Взута у м’які виступці, Фейлі нечутно побігла шукати Перрина. Вона хотіла розділити з ним цю дощову радість. А крім того, намислила сказати кілька різких слів. Більше кількох, якщо знадобиться.

Перрин був там, де вона і сподівалася його знайти, — аж на другому поверсі, на критому балконі, що з лицьової сторони, — кучерявий чоловік із масивними плечима та міцними руками, вдягнений у звичний брунатний каптан. Повернутий до неї широкою спиною, він спирався на одну із балконних колон і дивився вниз, а не на небо. Фейлі зупинилася у проймі дверей.

Знову загриміло, і за вікном сяйнула блискавка. Сліпуча зірниця у безхмарному небі. І ніякого тобі дощу. Ні дощу, щоби покінчив із засухою, а отже, і снігу не буде. Вона аж зіщулилась, коли на її обличчі проступили краплинки поту.

— Авдієнція закінчилась? — запитав Перрин, і Фейлі здригнулась.

Він навіть не підняв голови. Важко було звикнути до того, наскільки гострий у нього слух. Чи, може, він відчув її запах — Фейлі сподівалася, що це запах парфумів, а не поту.

— А я гадала, що застану тебе з Ґвілом чи Гелом.

Це була одна із найгірших його вад. Вона пробувала вишколити прислугу, а для Перрина вони були лише чоловіками, з якими можна посміятися і випити кухоль елю. Добре принаймні, що в нього хоч очі не були блудливі, як у багатьох інших чоловіків. Йому навіть у голову не зайшло, що Каллі Коплін найнялася на службу у манор, бо сподівалася, що прислужиться лорду Перрину чимось більшим, ніж простим застеленням його ліжка. Він навіть не помітив, коли Фейлі прогнала геть цю повійницю.

Підійшовши ближче, вона побачила, що його так зацікавило. Внизу двоє роздягнених до пояса чоловіків вправлялись із дерев’яними мечами — посивілий, але ще міцний Тем аль’Тор і гінкий і молодий Арам. Арам швидко вчився. Дуже швидко. Тем був колись солдатом і майстром клинка. Але зараз юнак завзято атакував його. Її очі мимоволі ковзнули до групки наметів, розбитих на оточеному кам’яною огорожею полі за пів милі від Західного лісу. Всі інші бляхарі розбили табір поряд із недобудованими фургонами, схожими на хатинки на колесах. Певна річ, вони одразу ж перестали визнавати Арама своїм, щойно той взяв у руки цей меч. Туатга’ани ніколи, за жодних обставин не вдавалися до насильства.

«Цікаво, — подумала Фейлі, — чи вирушать вони в дорогу, як і планували — коли замінять спалені траллоками фургони на нові». Коли вони нарешті повилазили зі своїх сховків у хащах і зібралися докупи, то виявилось, що їх уціліло трохи більше сотні. Найімовірніше, дорога таки їх покличе, проте Арам залишиться, бо це його власний вибір. Скільки вона знала, ще жоден туатга’ан не залишався надовго на одному місці. Щопрада, як звик прибалакувати межиріченський люд, раніше білий світ був тривким, проте після нападу траллоків усе полетіло шкереберть. Емондів Луг, що знаходився за якихось сто кроків на південь від манору, помітно побільшав, відколи Фейлі побачила його вперше. Усі спалені доми були відбудовані, а заодно постало чимало нових, в тому числі і з цегли, чого досі не бувало. А деякі навіть мали черепичні дахи. Зважаючи на те, що новобудови ростуть як із води, манор скоро опиниться в межах села. Починали вже навіть думати й гадати про зведення стіни на той випадок, якщо траллоки повернуться. Все міняється. Вздовж однієї із вулиць у супроводі жменьки дітей ступав могутній Лоял. Ще буквально кілька місяців тому, побачивши оґіра з його зростом у півтора людських, з його відстовбурченими вухами і носом, що був завширки майже як його лице, дітлашня збігалася з усіх кінців села, а вслід за ними і перестрашені матері, щоби їх захистити. Натомість тепер мами посилають дітей до Лояла, щоби він їм щось почитав. Прибульців у їхніх дивоглядно скроєних каптанах і сукнях в Емондовому Лузі можна було зустріти повсюди. Проте ніхто не звертав на них особливої уваги, як і на трьох дивних, рослих аїльців, що замешкали у селі, вирізняючись своїм брунатно-сірим одягом. Ще кілька тижнів тому тут були дві Айз Седай, але навіть побачивши їх, зустрічні хіба що шанобливо віталися чи кланялися, та й по всьому. Все міняється. З-поміж дахів проглядали встановлені на Галявині, що біля Винного джерела, два флагштоки з прапорами, на одному з яких була зображена червона вовча голова, що стала символом Перрина, а на другому — багряний орел у польоті, що був древнім символом Манетерену. Сам Манетерен близько два тисячоліття тому був стертий з лиця землі під час Траллоцьких воєн, але сам край зоставався його невід’ємною частиною, тож межиріченці підняли цей прапор з радісним схваленням. Все міняється. Але вони навіть не уявляють, наскільки ці зміни істотні, і наскільки невідворотні. Проте Перрин проведе їх через що завгодно. З її допомогою, звичайно.

— Колись ми із Ґвілом полювали на крілів, — промовив Перрин. — Він лише на кілька років старший за мене й інколи брав мене на полювання.

Їй знадобився якийсь час, щоби зрозуміти, про що йдеться:

— Ґвіл намагається стати добрим лакеєм. Ти лише відволікаєш його, коли запрошуєш у конюшню, щоби ви могли там викурити люльку і поговорити про коней. — Вона повільно вдихнула. Подібні розмови ніколи не були легкими. — У тебе є обов’язок перед цими людьми, Перрине. Тож як би важко тобі не було, ти мусиш його виконувати.

— Я знаю, — тихо сказав він. — Я чую, як він мене притягує.

Він говорив таким дивним голосом, що вона простягнула руку і, взявши за коротку борідку, змусила поглянути їй в обличчя. В його золотавих очах, як і раніше дивних і загадкових, проглядав сум.

— Про що ти говориш? Ти можеш з любов’ю думати про Ґвіла, але він...

— Я про Ранда, Фейлі. Я йому потрібний.

Клубок усередині неї стиснувся ще тугіше. Вона вже було переконала себе, що небезпека минулася разом із Айз Седай. Глупство, що ж іще. Вона вийшла заміж за та’верена, чоловіка, довкола якого ниті людських доль сплітаються так, як того вимагає Візерунок, і навіть ще й більш од того — вона вийшла заміж за та’верена, який виріс разом із двома іншими та’веренами, один із яких виявився ще й Відродженим Драконом. Це частина його сутності, якою вона мусіла поділитися. Їй не подобалося ділитися навіть волосинкою, але в цьому випадку мусила.

— Що ти збираєшся робити?

— Їхати до нього. — Він на мить відвів очі вбік, а вона простежила за його поглядом і нараз уздріла притулені до стіни важезний молот і сокиру із зловісним лезом у формі півмісяця і топорищем на крок завдовжки. — Я не знав... — Він уже майже шепотів. — Я не знав, як тобі про це сказати. Виїду сьогодні вночі, коли всі поснуть. Я відчуваю, що часу зосталося обмаль, а шлях може виявитися довгим. Майстер аль’Тор і майстер Коутон за потреби допоможуть тобі у стосунках із мерами. Я вже мав про це з ними розмову. — Його намагання говорити якомога безтурботніше видавалися жалюгідними. — У будь-якому разі у тебе не повинно виникнути проблем із Мудринями. Кумедно, але коли я був дитиною, Мудрині завжди здавалися мені такими грізними, хоча насправді з ними навіть приємно, якщо проявити до них тверду волю.

Фейлі стиснула губи. Отже, він говорив із Темом аль’Тором і Абелем Коутоном, але не з нею? І з Мудринями! З яким задоволенням вона би хотіла змусити його побути хоч один день у її шкурі, щоби він переконався, наскільки приємними можуть бути Мудрині!

— Ми не зможемо спорядитися настільки швидко. Потрібен час, щоби підготувати належний виїзд.

Очі Перрина звузилися.

— Ми? Ти не поїдеш! Так буде... — Він закашлявся і продовжив уже лагіднішим тоном. — Буде краще, якщо хтось із нас залишиться тут. Якщо лорд від’їжджає, то леді повинна залишатися на місці і пильнувати за всім. Так буде мудро. У нас із кожним днем усе більшає біженців. Хтось мусить залагоджувати суперечки. Якщо ти також поїдеш, то ситуація тут стане ще гіршою, ніж була після нападу траллоків.

Як він міг подумати, що вона не помітить такого незграбного хитрування? Він же хотів сказати, що це буде небезпечно. І чому, коли він хоче захистити її від небезпеки, їй робиться так тепло на душі і водночас вона злиться?

— Ми вчинимо так, як ти повважаєш за потрібне, — м’яко сказала вона, і він підозріло закліпав очима, почухав підборіддя і кивнув.

Тепер лише слід було дати йому зрозуміти, що насправді буде найкраще. Він принаймні не сказав категорично, що вона не поїде, бо інакше переконати його в супротивному було би для неї те саме, що спробувати зрушити з місця комору із зерном. Натомість якщо підійти до цієї справи обережно, то успіху можна домогтися. Зазвичай.

Несподівано вона обійняла Перрина за шию, притиснувшись обличчям до його широких грудей. Своїми сильними руками він погладив її волосся, помисливши, напевно, що вона переживає через його від’їзд. Ну, почасти так воно і було. Але тільки не тому, що він залишає її саму; він просто ще не встиг зрозуміти, що то значить — мати дружину-салдейку. Їм так добре велося віддалік від Ранда аль’Тора. Чому саме зараз Перрин знадобився Відродженому Дракону, і знадобився настільки доконечно, що той відчув це через сотні ліг, що пролягли між ними? І чому настільки обмаль часу? Чому? Від нестерпної спеки сорочка Перрина прилипла до його грудей, піт заструменів і по обличчю Фейлі, але попри це її чомусь пройняло морозом.

Тримаючи одну руку на руків’ї меча, а другою підкидаючи невеличкий камінець, Ґавін Траканд робив черговий обхід своїх людей, розставлених довкола залісненої вершини пагорба. Гарячий суховій, що ганяв пилюку по зарослій побурілою травою рівнині, заодно метляв за спиною полами його простого зеленого плаща. Куди не глянь — тільки змертвіла трава, поодинокі чагарці та розкидані абияк і в основному засохлі кущі. Надто мало людей у нього на випадок раптового нападу, щоби хоч сяк-так позатикати прогалини в розтягнутій обороні. Він поділив їх на боївки із п’яти мечників у кожній, а лучників поставив за п’ятдесят кроків вище вздовж схилу. Ще п’ятдесят зі списами та кіньми знаходились неподалік постою на вершині пагорба, і вони за потреби повинні були поспішити на допомогу. Щоправда, Ґавін Траканд сподівався, що сьогодні потреби в цьому не виникне.

Спершу молодняку було негусто, але їхній авторитет зробив свою справу, відтак охочі почали плавом пливти. Ще скількись новобранців не були б зайвими, проте жодного з них не випускали з Тар Валлона доти, доки він не досягав належного ратного рівня. Звичайно, це не означало, що сьогодні Ґавін Траканд мав більше підстав очікувати нападу, ніж у будь-який інший день, але він уже з досвіду знав, що напад найчастіше трапляється тоді, коли ти найменше цього сподіваєшся. Тільки Айз Седай можуть вичікувати до останньої хвилини — як оце сьогодні, — перш ніж повідомити про можливий напад.

— Усе гаразд? — запитав він, зупинившись біля групи мечників.

Незважаючи на спеку, деякі були вдягнуті у зелені плащі з вишитим на грудях білим вепром у мить атаки — емблемою Ґавіна. Джісао Гамора був наймолодшим, з незмінною хлопчачою усмішкою, і попри те єдиним із цієї п’ятірки, хто носив на комірці крихітну срібну вежу, засвідчуючи той факт, що він є ветераном битви за Білу Вежу. Він і відповів:

— Усе гаразд, мілорде.

Молодняк заслужив своє прізвисько. Сам Ґавін, якому заледве було двадцять з лишком, належав до найстарших. Вони взяли собі за правило: не приймати нікого, хто служив у будь-якій армії, чи був охоронцем якогось лорда чи леді, чи навіть наймався в охорону купця. Перші з молодняку, підлітки та юнаки, йшли до Вежі, щоби їх навчали Охоронці — найкращі майстри з оруди холодною зброєю і найкращі бійці на весь світ, і наразі вони продовжували частину цієї традиції, хоча Охоронці більше їх не навчали. Десь тиждень тому молодняк організував скромне вшанування Бенджі Далфору, який уперше зголив свої бакенбарди, а не мошок як зазвичай до того. Через обличчя Бенджі тягнувся шрам як пам’ятка про бої у Вежі, бо в ті дні, коли Суан Санче позбавили сану Амерлін, Айз Седай були надто заклопотані іншими справами, щоби займатися ще й Зціленням. І цілком можливо, що Суан все ще би зоставалася Амерлін, якби молодняк не зітнувся зі своїми вчителями і не переміг їх у залах Вежі.

— Чи є в цьому сенс, мілорде? — запитав Гел Мейр. Він був на два роки старший за Джісао і, як чимало інших, котрі не мали срібної вежі, жалкував, що його там тоді не було. Він би ще навчився. — Аїльці наче ноги собі вломили.

— Ти так гадаєш? — Раптом Ґавін без жодного попередження з усієї сили шпурнув камінець у єдиний кущ, що був у засягу його кидка. Єдиним звуком у відповідь став шелест висхлого листя, проте кущ хитнувся трохи сильніше, ніж мав би, так наче прихованому за ним чоловіку вцілили у якесь чутливе місце. Почулися крики новобранців, а Джісао лише вивільнив меч. — Аїлець, Геле, зміг би сховатись у тріщинці в землі, за яку ти навіть не спіткнешся. — Загалом кажучи, це не означало, що Ґавін знав про аїльців більше, ніж начитався, але він проштудіював усі книжки, які лише міг знайти у бібліотеці Білої Вежі, і були вони написані людьми, котрі насправді з ними воювали, він прочитав кожну книжку кожного воїна, які, на його думку, знали, про що вони пишуть. Чоловікам слід бути готовими до того, що принесе майбуття, і найвірогідніше, що майбуття світу — війна. — Але, якщо на те буде воля Світла, сьогодні січа нас омине.

— Мілорде! — долинув крик із вершини пагорба; дозорець запримітив те саме, що й він за мить до того: три жінки вигулькнули з-поза купки кущів за кількасот кроків на захід і зараз прямували в бік пагорба. Із заходу — несподіванка! Але аїльці завжди полюбляли несподіванки.

Він читав про аїльських жінок, які билися нарівні з чоловіками, проте ці жінки ніколи би не змогли битися у цих темних, бахматих спідницях і білих блузках. Попри спеку, на їхні плечі були накинуті шалі. І до речі, як вони добралися до тих кущів непоміченими?

— Пильнуйте як слід, але не за ними! — наказав він, наче перечачи самому собі, взявся зацікавлено розглядати трьох Мудрих, посланниць із Шайдо Аїль. Тут не могло бути інших.

Вони не йшли, а гордо виступали, так наче перед ними не маячів доволі великий загін озброєних людей. Мали аїльки довге, по пояс волосся — а він читав, що вони стрижуться коротко, — утримуване зібраними на подобу очіпка хустками. На кожній із них було навішано стільки браслетів і довжезних намист із золота, срібла та кістки, що блиск цих оздоб мав би виявити їхню присутність за милю.

Випроставши рівно спини і з виразом погорди на обличчях, три жінки проминули мечників, майже не глянувши на них, і рушили схилом угору. Їхньою проводиркою була золотоволоса жінка у блузці вільного крою, причому комір її блузки не був стягнений тасьмами, являючи засмаглу западинку між грудьми. Дві інші, сивоволосі і поморщені, видавалися чи не вдвічі старшими за неї.

— Я б залюбки запросив її до танцю, — захоплено промовив один із молодняку, коли жінки вже достатньо відійшли. Він був на добрий десяток років молодший за золотоволосу.

— А я б не радив тобі цього робити, Арвіне, — сухо промовив Ґавін. — Вона могла би тебе хибно зрозуміти. — Він читав, що аїльці танцем називають бій. — Та й у придачу повечеряла би твоєю печінкою. — Він запримітив її блідо-зелені очі, і, щиро кажучи, жорсткішого погляду ще в житті не бачив.

Ґавін спостерігав за Мудрими, поки вони не зійшли на вершину пагорба, де на них уже чекали з пів дюжини Айз Седай зі своїми Охоронцями. Втім, Охоронців мали не всі — двоє належали до Червоної Аджі, а Червоні не зобов’язані були їх мати. Коли жінки зникли в одному з високих білих наметів і п’ятеро Охоронців стали біля нього на варту, він продовжив обхід пагорба.

Молодняк був напоготові, щойно стало відомо про прибуття аїльців, що не сподобалось Ґавіну. Пильність вони мали би проявити раніше, бо навіть більшість з тих, котрі не носили срібної вежі, набачились доволі боїв довкола Тар Валона. Еамон Валда, лорд-капітан білоплащників, понад місяць тому відіслав майже всіх своїх людей звідси на захід, а та жменька, що залишилася, заледве втримувала у послуху всіх отих поспіхом набраних Валдою харцизяк і погромників. Аж поки їх не порозганяв молодняк. Ґавін жалкував, що не міг похвалитися тим, що вони прогнали самого Валду — Вежа тримала своїх бійців подалі від сутичок, і це попри те, що єдиною причиною перебування білоплащників було заподіяння щонайбільших неприємностей Вежі, — проте він підозрював, що Валда керувався якимись своїми мотивами. Найімовірніше, він виконував накази Пейдрона Найола, і Ґавін багатенько би віддав, щоби дізнатися, про що в них ішлося. Одне лише Світло знає, як він ненавидів невідання. Почувався тоді так, наче блукав у потемках.

Він був роздратований, і не побоявся собі в цьому зізнатися. Не лише через аїльців чи той факт, що його звістили про цю зустріч тільки сьогодні вранці. Йому зрештою навіть не сказано було, куди вони йдуть, допоки його не відвела вбік Койрен Седай, Сіра сестра, яка очолювала групу Айз Седай. Елайда вирізнялася потайкуватістю і пихатістю, ще коли була радницею його матері у Кеймліні, а відколи стала Престолом Амерлін, то тамта Елайда-радниця тепер здавалася щиросердною і скромною. Поза всяким сумнівом, це саме завдяки її старанням він змушений очолювати цей супровід — з тим, щоби спровадити його з Тар Валона, хоча, мабуть, є ще й інші причини.

Молодняк виступив на її боці під час боїв — Рада позбавила стару Амерлін жезла і палантина, а спроба її звільнення, на думку Ґавіна, була явним і безглуздим бунтом проти закону, але сумніватися в усіх Айз Седай він почав задовго до почутих звинувачень проти Суан Санче. Те, що вони посмикують за мотузочки і змушують престоли танцювати під їхню дудку, повторювалося так часто, що він заледве звертав на це увагу, але своєю чергою він згодом побачив на власні очі, як створюється та музика. Чи радше бачив, чим вона закінчується: його сестра Елейн, котра танцювала і танцювала, допоки не дотанцювалася до того, що безслідно зникла, принаймні наскільки йому було відомо. Вона і ще хтось. Він доклав усіх сил, щоби Суан потрапила у в’язницю, а тоді передумав і допоміг їй врятуватися. Якщо про це будь-коли дізнається Елайда, то навіть мамина корона не допоможе йому зберегти життя.

І попри те Ґавін вирішив залишитися у Тар Валоні, бо його матір завжди підтримувала Вежу, бо його сестра хотіла стати Айз Седай. І тому, що цього хотіла ще одна жінка. Еґвейн аль’Вір. Він не мав права навіть думати про неї, але покинути Вежу означало би покинути її. З таких-от нестатечних причин чоловік і вибирає свою долю. Але усвідомлення того, що вони нестатечні, нічогісінько не змінило.

Рухаючись від однієї застави до іншої, він сповненими ненависті очима поглядав на овіювані суховієм, випалені сонцем луги. Таким чином він опинився тут, сподіваючись, що аїльці не нападуть — всупереч чи завдяки тому, про що Мудрі Шайдо тлумачать із Койрен та іншими. Він підозрював, що їх десь неподалік достатньо, і в разі чого він не відіб’ється навіть із допомогою Айз Седай. Кінцевою метою сестер, а отже, і його, був Кайрен, і він навіть не знав, як до цього ставитися. Койрен змусила його присягнути зберігати цю місію в таємниці, причому здавалось, що її лякають навіть її власні слова. Що ж, може, і справді лякали. Те, що казали Айз Седай, потрібно було завжди ретельно обмізковувати — вони не могли обманювати, зате могли так викручувати словами, що годі було дошукатися правди, — і все ж хай там як, а ніяких прихованих смислів він не знаходив. Ці шість Айз Седай мали намір просити Відродженого Дракона відвідати у їхньому супроводі Вежу, і спільно із ними як почесний супровід прямуватиме молодняк під орудою сина королеви Андору. І тут могла критися лише одна причина, яка налякала Койрен настільки, що та заледве про неї згадала. Втім, Ґавіна це шокувало не менше. Елайда замірилась сповістити світові, що Біла Вежа підтримує Відродженого Дракона.

Таке не вкладалося в голові. До того як посісти Престол Амерлін Елайда належала до Червоної Аджі. А Червона Аджа ненавиділа вже саму думку про чоловіків, здатних направляти Силу, зрештою, вони взагалі були невисокої думки про чоловічу стать. Однак коли нездоланна Твердиня Тіра, як і було провіщено, впала, відтак, згідно із тим самим пророцтвом, це лише підтверджувало, що Ранд аль’Тор є Відродженим Драконом, та й навіть сама Елайда визнала, що наближається час Останньої битви. Ґавін заледве міг собі уявити цього перестрашеного селюка, котрий буквально впав до королівського палацу у Кеймліні, тим самим чоловіком, чутки про якого пливли водами ріки Еринін і сягали Тар Валона. Казали, що він повісив високих лордів Тіра і віддав аїльцям місто на грабунок. Так чи інак, проте безперечно одне: це саме він привів аїльців з-за Хребта Світу — це був другий випадок після Світотрощі, — щоби знищити Кайрен. Можливо, він збожеволів. Ґавіну подобався Ранд аль’Тор, і він жалкував, що той став тим, ким він став.

Коли Ґавін повернувся до боївки Джісао, на заході замаячів іще хтось, але не аїлець — торгівець у крислатому капелюсі. Ведучи вихудлого віслюка, він прямував просто на пагорб, оскільки бачив молодняк. Джісао було ворухнувся, проте коли Ґавін торкнувся його плеча, знову завмер. Не важко було здогадатися, про що подумав юнак, проте якщо аїльці намислили порішити цього гендляра, то вони тут нічим не могли зарадити. Койрен навряд чи би втішилась, якби він розпочав бій із людьми, з якими вона вела перемовини.

Торговець безпечно проминув той самий кущ, в який Ґавін шпурнув камінець. Щойно чоловік стягнув капелюха і, віддавши усім уклін, взявся витирати брудною хустинкою посіріле лице, як віслюк одразу ж почав пощипувати суху траву.

— Хай Світло осяє вас, мілорди. І сліпець би побачив, що ви добре приготувалися до подорожі у ці важкі часи, але якщо маєте потребу у якомусь дріб’язку, то він неодмінно знайдеться у саквах старого Міла Тізена. Кращої ціни ви не знайдете в околі десяти миль, мілорди.

Ґавін дуже сумнівався, що в околі десяти миль є хоч одна ферма.

— Часи і справді важкі, майстре Тізене. А ви не боїтеся аїльців?

— Аїльців, мілорде? Та ж вони всі згуртувались біля Кайрена. Старий Міл має нюх на аїльців. Хоча, правду кажучи, шкода, що їх тут нема. Торгувати з аїльцями — за щастя. Вони добряче визолотились. У Кайрені. І вони не чіпають торговців. Це всім відомо.

Ґавін хотів уже було запитати, якщо то вже таке щастя торгувати з аїльцями в Кайрені, то чому у такому разі чоловік не прямує на південь, але в останню мить передумав.

— Що чути у світі, майстре Тізене? Ми з півночі, тож, може, знаєте щось таке, що до нас ще не дійшло з півдня.

— О, на півдні значні події, мілорде. Ви вже чули про Кайрен? Про того чоловіка, що називає себе Драконом і взагалі? — Коли Ґавін кивнув, він продовжив: — Ну, то він тепер узяв Андор. Принаймні більшу його частину. Їхня королева загинула. Гомонять, що він захопить цілий світ, перш ніж...

Торговець ослабло застогнав, і лише тоді до Ґавіна дійшло, що це він вхопив щосили цього хлопаку за лацкани.

— Королева Морґейз мертва? Говори, чоловіче! Швидко!

Тізен поводив очима у пошуках допомоги, але відразу ж поспішно продовжив:

— Таке кажуть, мілорде. Старий Міл достеменно не знає, але всі про це говорять. Всі кажуть, що це справа рук Дракона. Мілорде? Шия старого Міла, мілорде! Мілорде!

Ґавін відсмикнув руки, наче обпікся. Усередині нього все палахкотіло. Це була не та шия, яку він би хотів обхопити своїми руками.

— А дочка-спадкоємиця? — Він чув свій голос наче звіддалеки. — Чи ти чув щось про дочку-спадкоємицю, про Елейн?

Щойно Тізен звільнився, одразу ж відступив на безпечну відстань.

— Старий Міл нічого такого не знає, мілорде. Дехто каже, що вона також загинула. Інші кажуть, що він її вбив, але старий Міл нічого точно не знає.

Ґавін повільно кивнув. Його думки, здавалося, піднімалися із дна колодязя.

«І кров моя проллється передніше її крові. І життя моє буде віддане за її життя».

— Дякую, майстре Тізене. Я... — «І кров моя проллється передніше її крові...». Цими словами він поклявся, коли достатньо підріс, щоби глянути на Елейн у колисці. — Ви можете торгувати... Декому з моїх людей може щось знадобитися...

Ґарету Бріну довелося пояснити йому, що означає ця клятва, проте вже тоді він знав, що змушений буде дотримуватися її, навіть якщо все в його житті полетить шкереберть. Джісао із хлопцями занепокоєно дивились на нього.

— Оберігайте цього торговця, — жорстким тоном наказав він Джісао і відвернувся.

Його мами нема, як і Елейн. Це лише чутки, але чутки, що їх повторює кожен перший-ліпший, часто справджуються. Він зробив уже було з пів дюжини кроків до табору Айз Седай, перш ніж це усвідомив. Боліла рука. Йому довелося поглянути на неї, щоби зрозуміти, що це він судомно стиснув руків’я меча, а відтак він змусив себе відпустити його. Койрен та інші мають намір доправити Ранда аль’Тора у Тар Валон, проте якщо його мама загинула... Елейн. Якщо вони обидві мертві, тоді він перевірить, чи зможе Відроджений Дракон жити з мечем у серці!

Поправивши хустку з червоними торочками, Кетрін Алруддін підвелася з подушок разом з іншими жінками, що були в наметі. Вона ледь не пирхнула, коли Койрен, тілиста і запишнена, наспівно промовила:

— Як домовлено, так і буде.

Це була зустріч із дикунами, а не укладення пакту між Вежею і якимось владцею. І реакції, і вирази на обличчях аїльських жінок від моменту їхнього прибуття сюди анітрохи не змінилися. І це вражало, бо навіть королі та королеви виказували свої найпотаємніші помисли у присутності двох-трьох Айз Седай, не кажучи вже про пів дюжини. Темне дикуняччя вже мало би від страху тремтіти. Хоча, можливо, і не мало би. Їхня проводирка — її звали Севанна, з долученням до імені всіляких дурниць на кшталт «матінка», і «аїльська Шайдо», і «мудра» — відразу ж заявила:

— Буде домовлено тоді, коли побачу його обличчя. — Мала вона гонорні губи і не стягнений тасьмами комір блузки, щоби привертати увагу чоловіків, і той факт, що аїльці обрали саме таку проводирку, якнайкраще свідчив, наскільки вони грубі. — Я хочу бачити його, і нехай він бачить мене, але в час своєї поразки. Тільки за цієї умови ваша Вежа і Шайдо стануть союзниками.

Дрібка нетерпіння в її голосі змусила Кетрін приховати усмішку. Мудра? Та ця Севанна була справжнісінькою дурепою. Біла Вежа не потребувала союзників: були лише ті, які слугували їй свідомо і на добровільних засадах, і ті, хто слугували проти своєї волі, інших бути не могло.

З того, як ледь помітно смикнулися кутики вуст Койрен, стало зрозуміло, що вона дратується. Сіра сестра була доброю перемовницею, але позбавлена гнучкості, вважаючи, що якщо згідно плану чиясь нога мала знаходитися саме там, то вона саме там і повинна була знаходитись.

— Поза всяким сумнівом, те, про що ви просите, стане заслуженою винагородою за ваші послуги.

Одна із сивоволосих жінок — Тарва, чи як її там — примружилася, проте Севанна кивнула, почувши саме те, що Койрен хотіла, аби вона почула.

Проводжати аїльських жінок до підніжжя пагорба відправилася сама Койрен спільно із Зеленою сестрою Еріан, Коричневою сестрою Несан і п’ятьма Охоронцями. Кетрін дійшла аж до краю дерев, щоби поспостерігати за ними звідти. Перед зустріччю цим аїлькам було дозволено підніматися на вершину поодинці, як і слід прохачам, але тепер їх було всіляко пошановано, щоби вони почувалися справжніми друзями та союзниками. Кетрін роздумувала, чи достатньо вони цивілізовані, щоби помітити всі ці тонкощі.

Ґавін знаходився там, унизу: сидів на скелястому схилі і дивився на рівнину. Цікаво, як би повівся цей юнак, дізнавшись, що він і його молодняк тут лише тому, що його було вирішено прибрати подалі із Тар Валона? Ні Елайді, ні Раді не подобалося, що десь неподалік крутиться зграя молодих вовченят, які не схильні до приручення. Можливо, Шайдо згодились би взятися за вирішення ще й цієї проблеми? Елайда про щось подібне натякала. Таким побитом Вежа просто вмиє руки, а королева-матір не зможе виставити до них жодних претензій з приводу смерті свого сина.

— Якщо ти, Кетрін, ще трохи повитріщаєшся на цього хлопчину, то я можу подумати, що ти — Зелена.

Кетрін швидко згасила раптову іскру роздратування і шанобливо схилила голову:

— Мені просто стало цікаво, про що він думає, Ґаліно Седай.

І Кетрін при цьому виявила стільки шаноби, скільки слід було проявляти на людях, а можливо, що й навіть на дрібку більше. Ґаліна Касбан видавалася молодшою за Кетрін, хоча насправді була вдвічі старшою за неї, і впродовж вісімнадцяти років ця кругловида жінка очолювала Червону Аджу. Про це, звичайно, знали лише Червоні, оскільки такі відомості за межами Аджі не розголошувалися. Вона навіть не була однією із представниць Червоних у Раді Вежі, де, як здогадувалася Кетрін, засідали більшість очільниць інших Адж. Елайда і на чолі цього посольства призначила би Ґаліну, а не самовпевнену Койрен, якби та сама не підказала їй, що Червона в цій ролі може викликати в Ранда аль’Тора підозри. Престол Амерлін традиційно належала до усіх Адж і водночас до жодної, тому очікувалося, що Елайда зречеться свого кольору, проте якщо вона і прислухалася до чиєїсь думки — у що не надто вірилось, — то лише до думки Ґаліни.

— Цікаво, чи згодиться він їхати, як це вважає Койрен? — запитала Кетрін.

— Можливо, — сухо відповіла Ґаліна. — Тієї честі, що йому робить таке посольство, з лишком мало би стачити, щоби змусити будь-якого короля нести свій трон до Тар Валона на власному горбі.

Кетрін не посилкувалась кивнути.

— Севанна вб’є його, якщо їй тільки випаде шанс.

— В такому разі слід зробити все для того, щоби такий шанс їй не випав. — Голос Ґаліни був холодним, а пухкі губи міцно стиснуті. — Престол Амерлін буде незадоволена, якщо її плани порушать. І тоді наша смерть триватиме так довго, що ми заледве до неї докричимося.

Мимоволі пощулившись, Кетрін натягнула хустку на плечі. Вітер ніс суху пилюку, і вона подумала, що не завадило би накинути легкий плащ. А щодо смерті, то їх би вбила не лють Елайди, хоча її лють могла бути страшною. Кетрін уже сімнадцять років була Айз Седай, проте лише сьогодні вранці, за кілька хвилин до від’їзду із Тар Валона, вона з’ясувала, що їх із Ґаліною пов’язувало щось більше, ніж належність до Червоної Аджі. Ось уже дванадцять років вона таємно була ще й членом Чорної Аджі, не здогадуючись навіть, що Ґаліна теж одна із них, причому значно довше. Чорні сестри з необхідності таїлися, навіть одна від одної. Під час виняткових зустрічей мали закриті обличчя і говорили зміненими голосами. До Ґаліни Кетрін знала лише двох, яких могла би впізнати. Повеління залишали на її подушці або в кишені плаща, і було воно написане чорнилом, яке відразу ж би зникло, якби паперу торкнулася чужа рука. Вона мала сховок, де залишала повідомлення, а підглядати, хто прийде за ними, їй було щонайсуворіше заборонено. Вона жодного разу не переступила через цю заборону. Можливо, що і поміж тих, котрі йшли за їхнім посольством, відстаючи на день шляху, були Чорні сестри, але вона ніяк не могла про це дізнатися.

— Чому? — запитала вона. Наказ зберегти життя Відродженому Дракону не мав анінайменшого сенсу, навіть якщо їм звелено передати його в руки Елайди.

— Ставити запитання небезпечно для того, хто присягнув коритися беззаперечно.

Кетрін знову здригнулася і ледве втрималась від поклону:

— Так, Ґаліно Седай.

Але вона не могла не запитувати себе із подивом: чому?

— У них ніякісінької тями ні про повагу, ні про честь, — пробурмотіла Терава. — Вони дозволяють нам увійти в їхній табір, так наче ми беззубі щенята, а потім виводять під охороною, наче пійманих злодійок.

Севанна не роззиралася. І не збиралася цього робити, поки не опиниться між дерев. Айз Седай напевне спостерігають за ними, чи вони бува не нервуються.

— Вони погодились, Тераво, — сказала вона. — Наразі цього достатньо.

Наразі. Одного дня Шайдо піддадуть грабунку ці землі. І Білу Вежу також.

— Все це недалекі хитрощі-мудрощі, — процідила крізь стиснуті губи третя жінка. — Мудрі стороняться Айз Седай, так завжди було. Можливо, цього для тебе і достатньо, Севанно... як вдова Куладіна і Сулдріка, ти будеш верховодити кланом, доки ми не пришлемо нового чоловіка в Руйдіан... але все решта нас не стосується.

Севанна заледве змусила себе промовчати. Дізейн була проти її обрання Мудрою, заявляючи скрізь і всюди, що вона належно не навчена, не бувала в Руйдіані, і тим паче, що заміщення вождя клану суперечить цьому обранню. Ще й більш од того: будучи вдовою не по одному, а по двох ватажках, вона може накликати нещастя. На щастя, за нею тягли руки достатня кількість Мудрих Шайдо, котрі прислухались до Севанни, а не Дізейн. З іншого боку, прикрим було те, що і в Дізейн удосталь прихильників, аби можна було покінчити з нею раз і назавжди. І хоча Мудрі вважалися недоторканними — навіть ті з оточення кайренських відступників і дурнів вільно приходили до Шайдо та йшли собі геть, — проте Севанна вже метикувала, як це виправити. Терава, яка наче заразилася сумнівами Дізейн, раптом почала бурмотіти собі під ніс:

— Кожен неправедний вчинок є злодіянням супроти Айз Седай. Ми служили їм до Світотрощі, і служили нещасливо. Саме тому нас видворили у Трикратну землю. Якщо ми знову зазнаємо невдачі, то будемо знищені.

У це всі вірили; власне, це було частиною древніх легенд, майже частиною звичаю. Однак Севанна не була в цьому така впевнена. Ті Айз Седай здавались їй слабкими і недалекими, якщо подорожували в супроводі кількасот чоловіків землями, де тьма істинних аїльців, Шайдо, могли їх просто розтоптати.

— Настали нові часи! — різко промовила вона, повторюючи фрагмент одного з її виступів перед Мудрими. — Ми більше не пов’язані із Трикратною землею. Кожний, хто має очі, може побачити зміни надовкола. Тож і ми повинні змінитися, бо інакше зникнемо не тільки ми, а навіть і пам’ять про нас.

Звичайно, вона не сказала їм, які зміни замислила. Але хоч би що там було, а Мудрі Шайдо ніколи більше не пришлють чоловіка в Руйдіан, якщо вона лише доможеться свого.

— Нові часи, старі часи... — пробурчала Дізейн. — А от що нам робити з Рандом аль’Тором, якщо нам вдасться дістати його від Айз Седай? Було би найкраще і найпростіше встромити йому ніж між ребра, коли везтимемо на північ.

Севанна не відповіла. Вона просто не знала, що сказати у відповідь. Поки що. Знала лише одне: щойно цей славлений Кар’а’карн, вождь усіх аїльських вождів, потрапить до її рук і, наче скажений пес, буде взятий на ланцюг перед її наметом, тільки тоді ця земля воістину належатиме Шайдо. І їй. Вона знала це ще до того, як цей химерник із мокрих земель якось знайшов її в горах, що їх ці люди називають Кинджалом Родичевбивці. Він дав їй маленький кубик з якогось твердого каменю, прикрашеного хитромудрими візерунками, і розтлумачив, що з ним робити — взявши, звичайно, у поміч якусь Мудру, котра знається на Силі, — коли аль’Тор опиниться в її руках. Відтоді вона ніколи не розлучалася із цим кубиком, сховавши його на поясі; вона ще не вирішила, як їй слід вчинити, але поки що нікому не розповідала ні про кубик, ні про чоловіка. Гордо піднявши голову, вона прямувала далі, не звертаючи уваги на палюче сонце в осінньому небі.

Палацовий сад міг би давати принаймні ілюзію прохолоди, якби в ньому росли дерева, але найвищими тут були вигадливі топіарі, яким надали форми галопуючих коней, ведмедів-трюкачів, барабанників і тому подібне. Садівники в самих сорочках снували туди-сюди з відрами води, намагаючись врятувати свої витвори. Від квітів вони відмовилися ще раніше, розчистивши всі орнаментовані клумби і позастелявши їх дерном, який також гинув.

— Шкода, що така нестерпна спека, — промовив Айлрон. Витягнувши мереживний носовик із такого ж мереживного, але ще й оздобленого торочками рукава жовтого каптана, він делікатно промокнув ним обличчя, після чого впустив його на землю. Слуга в золотаво-червоній лівреї водномить підняв його із вистеленої гравієм доріжки й одразу ж відійшов за дерева, в той час як інший слуга, вдягнений у таку ж ліврею, вклав у королівську руку свіжий носовик, який за мить уже зник у рукаві короля. Айлрон ніяк не виявив вдячності за цю послугу, бо вочевидь навіть її не зауважив. — Цим хлопцям зазвичай вдається зберегти всю рослинність до весни, але цієї весни я трохи її втрачу. Тим паче, що ніяка це не зима. Холод рослини зносять краще, ніж спеку. Хіба вони не прекрасні, моя люба?

Айлрон, Помазаник Світла, Король і Захисник Амадиції, Охоронець Південних Воріт, був не настільки вродливим, як стверджував людський поголос, а втім, Морґейз запідозрила ще тоді, багато літ тому, коли вперше зустріла його, що він сам і є творцем цього поголосу. Його довге темне волосся справді було хвилястим, але спереду вже почало рідшати. Ніс трохи задовгий, вуха — трохи завеликі. До того ж кожна рисочка його обличчя невиразно заявляла про м’якотілість. До речі, колись треба буде його запитати, де вони, ці Південні Ворота.

Обмахуючись віялом, вирізаним із кістки, вона приглянулася до однієї із садових... конструкцій, і їй здалося, що це три величезні оголені жінки борються із гігантськими зміями.

— Вони доволі цікаві, — зауважила вона. Коли приходиш до когось жебракувати, то й мусиш говорити те, що від тебе очікують.

— О, так, справді цікаві! Але, здається, що кличуть мене справи державні. І побоююсь, що невідкладні. — На коротких мармурових сходах у дальньому кінці доріжки з’явилося з десяток чоловіків, одягнених так строкато, як ті квіти, які вже там не росли, і зупинилися вони між десятком колон з канелюрами, які нічого не підтримували. — До вечора, моя люба. Тоді ми поговоримо довше про ваші страхітні квестії та про те, чим я можу допомогти.

Він схилився над її рукою, зупинившись саме тоді, коли вже мав би її поцілувати, а вона, ледь присівши у поклоні, пробурмотіла якісь шанобливі дурниці. За мить він уже віддалявся, потягнувши за собою всю юрбу прислужників, які очевидно ходили за ним слід-у-слід.

Щойно він з ник з поля зору, Морґейз замахала віялом енергійніше, ніж могла в його присутності — король хоч і вдавав, що спека йому не дошкуляє, проте піт стікав йому по обличчю — і попрямувала до своїх покоїв. Вона прийняла ті відведені для неї покої з тією самою смиренністю, з якою прийняла і блідо-блакитну сукню, в яку була вдягнута. Незважаючи на спеку, вона наполягла на закритому платті; її ставлення до глибоких вирізів було вироблене раз і назавжди.

Вслід за нею пішов і одинокий слуга, тримаючись трохи віддалік. І звичайно ж, — Талланвор, який ледь не наступав їй на п’яти, і надалі вперто зодягнений у той самий грубошерстий зелений каптан, у якому приїхав сюди, і з мечем при боці, так ніби сподівався нападу на палац Серанда навіть за дві милі від Амадора. Вона намагалася ігнорувати цього високого юнака, але він, як завжди, не давав їй такої можливості.

— Краще нам було поїхати до Ґелдану, Морґейз, а саме у Джеганнаг.

Вона допустила, щоб деякі речі вийшли з-під її контролю. Її спідниці аж зашелестіли, коли вона крутнулася, щоб обпекти його своїм поглядом.

— Під час нашої подорожі обачність і певне панібратство були необхідні, але тут усі знають, хто я. Ти також повинен це пам’ятати і виявляти своїй королеві належну повагу. На коліна!

На її превелике здивування він навіть не ворухнувся.

— Ти моя королева, Морґейз? — Принаймні він хоч знизив тон, не даючи слузі можливості почути його слова та переповідати згодом, проте його очі... В них чаїлося таке пристрасне бажання — а також і гнів, — що вона ледь не відсахнулася. — Я не покину тебе до самої смерті, Морґейз, але ти багато з чим розпрощалася, коли полишила Андор на поталу Ґаебрілу. Коли ти знову його здобудеш, тоді я впаду на коліна біля твоїх ніг і ти зможеш відтяти мені голову, якщо забажаєш, але наразі... Нам слід було поїхати до Ґелдану.

Цей юний дурень волів би загинути у боротьбі з узурпатором навіть зараз, коли переконався, що жоден андорський Дім не підтримує її, але з кожним днем, з кожним тижнем, відколи вона вирішила, що єдиним варіантом для неї є пошук чужоземної допомоги, він ставав дедалі зухвалішим і непокірнішим. Вона могла попросити в Айлрона голову Талланвора й отримала би її без жодних розпитів. Щоправда, відсутність розпитів ще не означала би, що король над цим не замислився сам. Тут вона була лише жебрачкою і не могла дозволити собі попросити більше, аніж того потребувала доконечна необхідність. А крім того, її не було би тут, якби не Талланвор. Вона була би полонянкою — якщо не чимось гіршим! — лорда Ґаебріла. І це були єдині причини, чому Талланвор ще не позбувся голови.

Розкішно різьблені двері, що вели до її покоїв, охороняло все її військо. Базел Ґілл був рожевощоким чолов’ягою із посивілим волоссям, яке він марно зачісував таким способом, щоби приховати залисини. На ньому був шкіряний жилет із міцно пришитими сталевими дисками, а до пояса причеплений меч, якого він не торкався уже років з двадцять, аж поки знову не згадав за нього, коли приєднався до неї. Лемґвін вражав своєю могутньою статурою, проте завжди опущені повіки надавали йому сонного вигляду. Він також був оперезаний мечем, але зі шрамів на обличчі та неодноразово зламаного носа було зрозуміло, що він радше звик користуватися кулаками чи кийком. Корчмар і вуличний головоріз — якщо не брати до уваги Талланвора, це і було те військо, з допомогою якого вона мала відвоювати в Ґаебріла Андор і свій трон.

Обидва вони незграбно вклонилися, але вона прошмигнула повз них, а потім грюкнула дверима просто перед самим носом Талланвора.

— Світ, — відрізала вона, — був би значно кращим місцем, якби в ньому не було чоловіків.

— Поза всяким сумнівом, він був би порожнім місцем, — зауважила стара нянька Морґейз, сидячи у кріслі біля завішаного оксамитовими гардинами вікна передпокою. На схиленій над вишивальним обручем голові Ліні похитувався у повітрі сивий жмуток волосся. Була вона тоненькою, немов очеретина, але попри те не настільки вже тендітною, як це виглядало. — Здається мені, що Айлрон не був сьогодні надто приступним. Чи тут справа у Талланворі, дитинко? Ти повинна нарешті навчитися не дозволяти чоловікам, щоби вони крутили тобі голову. Від пересердя твоє лице береться плямами.

Ліні, яка встигла вигодувати не тільки королеву Морґейз, а також і її дочку, ніяк не хотіла брати до уваги, що Морґейз уже давно покинула дитячий покій.

— Айлрон був чарівним, — обережно промовила Морґейз.

Третя жінка у кімнаті, яка, стоячи навколішках, саме виймала з куфера складену постільну білизну, голосно пирхнула, проте Морґейз утрималась від того, щоби дати їй догану, позаяк Бріен була... товаришкою Лемґвіна. Ця невисока смаглява жінка тягалася за ним повсюди і, будучи кайренкою, дала до зрозуміння, що Морґейз не є її королевою.

— Ще день-два, — продовжила Морґейз, — і я заручуся його підтримкою. Сьогодні він нарешті згодився, що для повернення Кеймліна мені потрібне військо зі сторони. Щойно Ґаебріла буде вигнано з Кеймліна, вся знать знову зароїться навколо мене.

Вона сподівалася, що так і станеться; вона подалася в Амадицію, бо піддалася на хитрощі Ґаебріла і саме з його намови повелася настільки кривдно навіть із найдавнішими друзями із найвпливовіших Домів.

— Задовгі дороги на наші ноги, — так і не підводячи голови від вишиття, дала свою оцінку сказаному Ліні. Вона дуже любила старі приказки, а деякі, як підозрювала Морґейз, вигадувала сама.

— Тільки не в нього, — наполягла Морґейз. Талланвор помилявся щодо Ґелдана; за словами Айлрона, цей край ось-ось порине в анархію через якогось Пророка, котрий проголошував прихід Відродженого Дракона — на цю тему вже перешіптувалася чи не вся челядь. — Я би не відмовилась від пуншу, Бріен. — Жінка мовчки дивилася на неї, поки не було додано: — Будь така ласкава. — І навіть після цього вона почала наливати із безживною, похмурою міною на обличчі.

Добре охолоджена суміш вина та фруктових соків трохи відсвіжувала у таку спеку; зрештою, приємно було навіть прикласти срібний кубок до чола. Айлрону доправляли сніг і лід з Імлистих гір, хоча для забезпечення палацових потреб, мабуть, потрібно було, щоби фургони рухалися безнастанно — валка за валкою.

Ліні також узяла кубок.

— А щодо Талланвора... — почала вона, пригубивши.

— Ліні, дай собі з цим спокій, — відрізала Морґейз.

— І що з того, що він молодший за вас? — сказала Бріен, наливши також і собі. Ото вже нахабна баба! Малося на думці, що вона буде служницею, незалежно від того, ким була у себе в Кайрені. — Якщо ви його хочете, то чого б не взяти. Лемґвін говорив, що він вам присягнув, та я й сама не сліпа, щоб не видіти, як він витріщається на вас. — Вона хрипко засміялась. — Він вам не відмовить.

Всі кайренці були огидні, але у більшості з них принаймні вистачало виховання не виставляти перед людські очі своє розпутство. Морґейз уже збиралася показати їй на двері, коли у них постукали. Не дочекавшись дозволу, в кімнату ввійшов сивоголовий чоловік — увесь шкіра та кості. На його білосніжному плащі просто посеред грудей яріло золоте сонце. Вона надіялась уникнути зустрічі із білоплащниками, принаймні доки не триматиме в руках посвідчену королівською печаткою угоду з Айлроном. Холод від пуншу зненацька пройняв її до самих кісток. Де Талланвор і тих двоє, якщо він безперешкодно пройшов у її покої? Віддавши символічний уклін, він своїми темними очима просто увіп’явся в неї. Обличчя прибульця, на яке наче хтось заледве напнув шкіру, виглядало зістарілим, але в усій його поставі відчувалася сила молота.

— Морґейз Андорська? — запитав він твердим, звучним голосом. — Я — Пейдрон Найол. — Не сякий-такий білоплащник, а сам лорд капітан-командор Дітей Світла. — Не бійся. Я не прийшов тебе арештовувати.

Морґейз випросталася.

— Арештовувати мене? На якій підставі? Я не володію Силою.

Щойно ці слова злетіли з її вуст, як вона ледь не прицмокнула язиком від роздратування. Їй не треба було згадувати про Силу, а те, що вона відразу ж почала виправдовуватися, свідчить про її хвилювання. Але вона сказала правду. Так чи інак. Із п’ятдесяти спроб торкнутися Істинного Джерела лише одна була успішною, після чого вона двадцять разів намагалася відкритися для саїдар, і лише раз вловила якусь подобу Сили. Коричнева сестра на ймення Верін сказала їй, що Вежа не бачить сенсу гайнувати час, щоби розвивати настільки жалюгідні здібності, з якими, зрозуміло, вона ні для кого не становитиме загрози. І попри те навіть такі скромні здібності в Амадиції були заборонені і каралися смертю. Перстень із Великим Змієм на її пальці, який так зачарував Айлрона, здавалось, розпікся до червоного.

— Навчання у Вежі, — пробурмотів Найол, — також заборонене. Проте як було вже сказано, я прийшов не для того, щоби заарештувати, а щоб допомогти. Відішли своїх жінок, і тоді ми поговоримо. — Він почувався як удома: зручно вмостившись у високому м’якому кріслі і перекинувши через спинку плащ. — Але перш ніж піти, хай наллють мені того пуншу.

Попри невдоволення Морґейз, Бріен, із опущеними долу очима і не промовистішим за дошку лицем, водномить принесла йому повний кубок.

Морґейз заледве опанувала себе.

— Вони залишаться, майстре Найоле. — Вона не збиралася робити йому приємність, вживши відповідний титул. Проте це його жодним чином не засмутило. — Що з моїми людьми, які вартували біля дверей? Якщо вони якимось чином постраждали, то я не залишу це без наслідків. І з якого дива ви вирішили, що я потребую вашої допомоги?

— Твої люди цілі та непошкоджені, — байдужим тоном сказав він, не відводячи очей від кубка з пуншем. — Гадаєш, Айлрон дасть тобі те, що потребуєш? Ти вродлива жінка, Морґейз, а Айлрон — поціновувач жінок із золотавим, наче сонце, волоссям. З кожним днем він буде дедалі завзятіше схилятися до підписання доконче потрібної тобі угоди, так ніколи і не підписуючи її, аж поки ти врешті не дійдеш висновку, що можливо... за певної пожертви він вдовольнить твоє прохання. Проте чим би ти не пожертвувала, ти ні на йоту не наблизишся до бажаного. Орава під орудою так званого Пророка спустошує зараз північ Амадиції. На заході знаходиться Тарабон, де між десятьма Домами вирує громадянська війна, де ватаги головорізів присягнули так званому Відродженому Дракону і де, як стверджує поголос, порядкують ще й Айз Седай і Лжедракон. Гадаю, цього досить, щоби налякати Айлрона. Отже, він дасть тобі військо? Та він би власну душу заставив, якби міг натомість подесятерити своє військо, чи хоч би подвоїти. Проте я можу вислати п’ять тисяч Дітей Світла до Кеймліна з тобою на чолі, щойно ти про це попросиш.

Сказати, що Морґейз була приголомшена, означало би нічого не сказати. З належною гідністю вона підійшла до крісла, що стояло якраз навпроти його, і сіла, перш ніж у неї підломилися ноги.

— Чому ви хочете допомогти мені вибавитися від Ґаебріла? — Було очевидно, що він про все знає, як і те, що мусив мати шпигунів з-поміж прислуги Айлрона. — Тим паче, що я ніколи не давала білоплащникам в Андорі такої волі, якої їм баглося.

Цього разу він скривився. Діти Світла не любили, коли їх називали білоплащниками.

— Ґаебріл? Твій коханець мертвий, Морґейз. Лжедракон Ранд аль’Тор додав Кеймлін до колекції своїх звитяг.

Ліні тихо ойкнула, так наче вкололася, проте він не відводив очей від Морґейз.

Морґейз довелося стиснути бильце крісла, щоби не схопитись за серце. Якби другу руку з кубком вона також не зіперла на бильце, то розхлюпала би пунш на килим. Ґаебріл мертвий? Він ошукав її, зробив з неї свою коханку, прикриваючись її авторитетом та її ім’ям, гнобив цілу державу, а насамкінець проголосив себе королем Андору, який ніколи знати не знав і відати не відав про чоловіків-королів. То як же після всього цього вона могла відчувати хай і непевний, але жаль, що вона більше ніколи не відчує доторків його рук?! Божевілля якесь... Якби вона не знала, що це неможливо, то припустила би, що він вдався щодо неї до Єдиної Сили. То аль’Тор зараз у Кеймліні? Це може змінити все. Якось вона бачила його — переляканого сільського хлопчину звідкись із заходу, який з усіх сил намагався продемонструвати належну повагу своїй королеві. Але цей юнак уже тоді носив клинок з емблемою чаплі — меч майстра клинка. І це змусило Елайду остерігатися його.

— Чому ти називаєш його Лжедраконом, Найоле? — Вона подумала, що якщо він тикає їй і звертається на ймення, то і вона може обійтися навіть без просторічного звернення «майстер». — Твердиня Тіра впала, як і було сказано у Пророцтвах про Дракона. Тіренські високі лорди проголосили його Відродженим Драконом.

Найол вишкірився:

— Де би він не з’являвся, скрізь були Айз Седай. Це вони керують ним, повір мені. Він звичайнісінька маріонетка Вежі. У мене є друзі у багатьох місцях... — Він мав на увазі своїх шпигунів. — ...І вони доносять мені, що є підтвердження того, що Вежа створила також і Лоґейна, попереднього Лжедракона. Можливо, він почав уже заноситися за хмари, тож довелося його приземлити.

— Проте жодних доказів цьому нема. — Морґейз втішило, що її голос звучав рівно. Вона чула розголос про Лоґейна на шляху в Амадор. Але ж це був тільки поголос.

Чоловік знизав плечима.

— Вір у що завгодно, але я даю першенство правді над взятими зі стелі вимислами. Хіба істинний Відроджений Дракон вчинив би так, як цей? Ти кажеш, що високі лорди визнали його? А скількох він повісив, перш ніж решта вклонилися йому? Він дозволив аїльцям сплюндрувати Твердиню, а потім і весь Кайрен. Він каже, що Кайрен матиме нового володаря — одного, якого він сам назове, — але єдиною справжньою владою є він сам. Він воркує також, що у Кеймліні теж буде новий володар. Ти мертва, сподіваюся, що хоч це до тебе дійшло. Можеш не вірити, але промайнула чутка про леді Дайлін. Спершу він всадовився на Левиному троні, скориставшись ним для авдієнцій, але, гадаю, ця річ виявилася для нього затісною, бо ж була розрахована на жінок. Тож він просто виставив його на показ як ще одне свідоцтво своїх ратних звитяг і натомість замінив власним троном, поставивши його у Великій залі твого королівського палацу. Зрозуміла річ, не все йому вдалося. Деякі андорські Доми вважають, що він убив тебе, а до мертвих зазвичай мають симпатію. Однак він тримає Андор у залізному кулаку, залучивши для цього ще й аїльську орду та ватаги розбишак із Порубіжних земель, що їх завербувала для нього Вежа. Проте якщо ти гадаєш, що він запросить тебе назад у Кеймлін і поверне трон...

Він не договорив, але потік слів упав на Морґейз, наче град. Дайлін була на черзі на трон лише в тому випадку, якби Елейн померла бездітною. Ох Світло, Елейн! Чи вона ще досі у Вежі, де принаймні хоч безпечно? Дивно було помислити, що досі вона мала таку неприязнь до Айз Седай, головно через те, що на якийсь час згубила з очей Елейн — і вимагала повернути доньку, хоча від Вежі ніхто і ніколи не зважувався щось вимагати, — а ось тепер вона сподівається, що вони пильно її оберігають. Вона згадала єдиний лист, який Елейн написала після повернення до Тар Валона. Чи, може, були й інші? Стільки всього, що трапилося за час її поневолення Ґаебрілом, майже звіялося з її пам’яті, а залишилися лише якісь неясні спогади. Найімовірніше, Елейн у безпеці. Непокоїлась вона також і за Ґавіна та Ґалада — одне Світло знає, де вони і як, — проте Елейн була її спадкоємицею. Мир в Андорі залежав від наступництва влади.

Все це потрібно було добряче обмізкувати. Він говорив як по писаному, але щоби згодом не виявилося це писаним вилами по воді, а цей чоловік був майстром саме такого способу письма. Їй потрібні були факти. Її не здивувало, що в Андорі переконані в її смерті, бо вона змушена була втікати зі свого королівства потай, остерігаючись як Ґаебріла, так і власних підданців, які могли або просто виказати її, або власноруч відімститися їй же за заподіяне ним зло. Якщо тепер люд справді переймається співчуттям до неї, то з цього можна буде скористатися, коли вона, так би мовити, воскресне із мертвих. Факти.

— Мені потрібен час, щоби подумати, — сказала вона йому.

— Звичайно. — Найол плавно піднявся, і вона також би підвелася, щоби він не дивився на неї згори, проте дуже сумнівалася, що ноги її втримають. — Я повернуся через день-два. А тим часом хотів би подбати про твою безпеку. Айлрон настільки поглинутий власними проблемами, що направду невідомо, хто може прокрастися сюди і з яким умислом. Я насмілився поставити тут на варті кількох Дітей. З відома Айлрона.

Морґейз віддавна чула, що саме білоплащники є реальною владою в Амадиції, і щойно отримала цьому доказ.

Під час прощання Найол був трохи церемоннішим, ніж тоді, коли увірвався в покої, але вклонився так, як вклоняються рівні. Так чи інак, а він дав їй зрозуміти, що вибору у неї нема. Щойно він вийшов, Морґейз зірвалася на ноги, проте Бріен все-таки швидше метнулася до дверей. Проте перш ніж хтось із них устиг зробити заледве три кроки, двері розчахнулися і в покої увірвався Талланвор із двома вартівниками.

— Морґейз... — видихнув Талланвор, поїдаючи її очима. — Я боявся...

— Боявся? — зневажливо промовила вона. Це було вже занадто, він такий ще жовтодзьобий. — То це так ти захищаєш мене? Будь-яке хлопча спромоглося би на те саме! Але втім, так воно і є: хлопча й спромоглося.

Якусь мить він дивився на неї спопеляючим поглядом, а відтак розвернувся і, розштовхнувши Базела та Лемґвіна, вилетів із покоїв.

Колишній корчмар стояв і заламував руки:

— Їх було щонайменше тридцять, моя королево. Талланвор хотів битися і спробував закричати, щоби попередити вас, проте вони його оглушили, вдаривши руків’ям меча. Той старий сказав, що вони не хочуть заподіяти вам чогось лихого, але якщо спробуємо їх затримати, то їм доведеться нас убити... — Він глянув на Ліні та Бріен, котра прискіпливо оглядала Лемґвіна зверху донизу, аби пересвідчитись, що він не постраждав; Лемґвін, здавалося, також був стурбований її станом. — Моя королево, якби я міг тут хоч чимось зарадити... Пробачте, що я не справдив ваших надій.

— Гірка гостина, коли лиха година, — тихо пробурмотіла Ліні. — Але найгіркіша вона для дівчаток, котрі впадають в істерію.

Принаймні хоч раз вона щось сказала достатньо тихо, щоб її не могли почути всі інші в кімнаті. Вона мала рацію. Морґейз це визнавала. За винятком істерії, звичайно. Базел мав такий нещасний вигляд, що, здавалося, зрадів би навіть сокирі ката над своєю шиєю.

— Ти не підвів мене, майстре Ґілле. Можливо, я колись і попрошу померти заради мене, але це трапиться лише тоді, коли з цього буде більше якогось блага. Найол просто хотів поговорити. — Базел водномить пожвавішав, але Морґейз відчула на собі погляд Ліні. Погляд, сповнений гіркоти. — Попросіть Талланвора прийти до мене. Я... я хотіла би вибачитися перед ним за свої нерозсудливі слова.

— Найкращий спосіб вибачитися перед чоловіком, — зауважила Бріен, — це повести його у якесь затишненьке місце в саду.

Щось наче розірвалось у Морґейз. Перш ніж усвідомила, що робить, вона жбурнула в неї кубок, розбризкуючи пунш по килиму.

— Вимітайся звідси! — репетнула вона. — Всі вимітайтеся! А ти, майстре Ґілле, можеш переказати Талланворові мої вибачення.

Бріен спокійно витерла зі сукні пунш, а тоді неспішно підійшла до Лемґвіна і взяла його за руку. Базел ледь не підстрибував, намагаючись випхати їх за двері.

На подив Морґейз, Ліні теж пішла. Це було несхоже на неї, бо мала би як зазвичай зостатися, щоби почитати мораль, ніби їй ще десять рочків. Морґейз сама собі дивувалася, чому вона все це ще терпить. І попри те вона заледве не попросила Ліні залишитися. Однак усі пішли, двері зосталися зачиненими, а в неї були значно важливіші приводи для хвилювання, ніж те, чи, бува, не зачепила почуття Ліні.

Проходжуючись по килимі, вона спробувала зібратися з думками. Айлрон вимагатиме торговельних привілеїв — і, можливо, також «певної пожертви», на яку натякав Найол — в обмін на допомогу. Вона могла погодитись на торговельні привілеї, проте Найол, мабуть, мав рацію щодо кількості воїнів, що їх він може дати. У певному сенсі легше було би пристати на вимоги Найола. Він, найімовірніше, захоче безперешкодного доступу до Андору стількох білоплащників, скільки назове сам. А також надання їм повної свободи дій з викорінення Друзів Морока, яких вони вишуковуватимуть по всіх горищах, а ще мовчазної згоди на безкарне підбурювання проти жінок, запідозрених у приналежності до Айз Седай, чи вбивство справжніх Айз Седай. Найол може навіть вимагати прийняття закону про заборону використання Сили і направлення жінок на навчання у Білу Вежу.

З часом білоплащників можна було би якось витіснити, хоча це буде дуже складно і проллється багато крові, особливо коли вони укріпляться в Андорі, але чи потрібно їх туди взагалі впускати? Ранд аль’Тор був Відродженим Драконом — в цьому вона не сумнівалася, що би там не говорив Найол; принаймні якщо якісь сумніви стосовно цього і з’являлися, то були вони незначними. Проте у Пророцтвах про Дракона, наскільки їй було відомо, навіть не згадувалося про те, що Дракон керуватиме державами. Відтак ні істинний Дракон, ні Лжедракон не могли захопити Андору. Але як у цьому впевнитись?

Тихий стук у двері змусив її обернутись.

— Ввійдіть, — різко сказала вона.

Двері повільно відчинились, і перед її зором постав усміхнений юнак у золотаво-червоній лівреї і з тацею в руках, на якій стояв жбан із крижаним пуншем; від холоду на сріблі проступили намистинки вологи. Морґейз радше сподівалася побачити Талланвора. Наскільки вона могла помітити, на сторожі у коридорі одинцем стояв Лемґвін. Чи точніше — ліниво спирався об стіну, достоту немовби якийсь викидайло з таверни. Вона махнула юнакові рукою, щоби той поставив тацю, і сердито — повинен був прийти Талланвор, він повинен був прийти! — продовжила міряти кроками кімнату. Базел і Лемґвін могли хіба що почути якісь побрехеньки у найближчому селі, проте це будуть тільки побрехеньки, і, можливо, ще й запущені Найолом. Те саме стосувалося і палацової прислуги.

— Моя королево. Чи можу я звернутися до вас, моя королево?

Морґейз здивовано обернулася. Андорський акцент. Юнак колінкував, і посмішка на його обличчі мінилася із сором’язливої на задерикувату і навпаки. Його можна було би вважати вродливим, якби не ніс — колись зламаний і недобре вправлений. Лемґвінові подібний ніс, навіть якщо і свідчив про низькородство, надавав грізного вигляду, а цей хлопчина натомість виглядав так, наче спіткнувся і впав ницьма.

— Хто ти? — вимогливо запитала вона. — І як ти сюди потрапив?

— Я Пайтр Конел, моя королево. З Шеранського Ринку. Це в Андорі, — додав він, так наче вона цього могла не знати. Вона нетерплячим жестом звеліла продовжувати. — Я приїхав в Амадор з моїм дядьком Дженом. Він купець із Чотирьох Королів і думав, що знайде тут якісь тарабонські барвники. Через оці заворушення в Тарабоні вони дуже зросли в ціні, тож дядько помислив, що, можливо, тут вони дешевші... — Вона стиснула губи, і той поспішно продовжив: — Ми почули про вас, моя королево, що ви тут у палаці, і що ви навчались у Білій Вежі, а в Амадиції це заборонено, тож ми загалом подумали, що могли би вам допомогти... — Він важко зглитнув і закінчив уже пошепки: — Допомогти звідси втекти.

— І ви готові допомогти мені... втекти? — План не найкращий, але вона завжди могла податися на північ до Ґелдана. Ото би вже Талланвор зловтішався! Ні, якраз зловтішатися він не став би, а це ще гірше.

Пайтр засмучено похитав головою.

— Дядько Джен мав план, але зараз по всьому палацу повно білоплащників. Я не знав, що ще можу зробити, крім того щоби прокрастися до вас, як він мені сказав. Дядько щось придумає, моя королево. Він — розумний чоловік.

— Я в цьому не сумніваюся, — пробурмотіла вона. В її думках знову промайнув Ґелдан. — Коли ви покинули Андор? Місяць тому? Два? — Він кивнув. — В такому разі ви знаєте, що відбувається у Кеймліні, — зітхнула вона.

Юнак облизав губи.

— Я... Ми зупинились в Амадорі в одного чоловіка, який тримає голубів. Він — купець. Він отримує повідомлення звідусіль. Із Кеймліна також. Але всі ці новини, що їх я чув, моя королево, це нехороші новини. Знадобиться день чи два, але мій дядько придумає інший план. Я просто хотів повідомити вас, що поміч поряд.

Що ж, нехай так буде. Перегони між Пейдроном Найолом і дядьком Пайтра, Дженом. Вона навіть хотіла би зробити ставку, якби не була настільки впевнена, хто в цих перегонах переможе.

— Тим часом можеш мені розповісти, наскільки погані справи у Кеймліні.

— Моя королево, я просто мав повідомити вас про поміч. Мій дядько розсердиться, якщо я залишусь...

— Я твоя королева, Пайтре, — твердо сказала Морґейз. — І твого дядька Джена також. Він не заперечуватиме, якщо ти відповіси на мої питання.

Пайтр мав такий вигляд, наче збирався дременути навтікача, але вона вмостилася у крісло і почала дошукуватися правди.

Пейдрон Найол був у доброму гуморі, коли спішився у головному дворі Фортеці Світла і кинув повіддя машталіру. Морґейз тепер у його руках, і йому не довелося навіть жодного разу збрехати. Він не любив брехати. Хоча це було його власне трактування подій, але він був переконаний у їхній правдивості. Ранд аль’Тор — Лжедракон і знаряддя Вежі. Світ переповнений безмозкими дурнями. Остання битва не буде якимось титанічним бойовищем між Мороком і Відродженим Драконом, тим паче, що останній з них хоч і відроджений, та попри це звичайна людина. Творець уже давно покинув людство напризволяще. Ні, коли надійде Тармон Ґай’дон, тоді буде, як під час Траллоцьких воєн два тисячоліття чи навіть більше тому, коли орди траллоків та іншої нечисті виливались із Великого Гнилолісся і, прорвавшись через Порубіжні землі, ледь не втопили людство у морі крові. Цього разу він не допустить, щоби світ знову зіткнувся із цим лихом, будучи порізненим та непідготовленим.

Весь шлях кам’яними коридорами Фортеці і аж до його особистої кімнати для авдієнцій Пейдрона Найола супроводжували брижі поклонів Дітей Світла у білих плащах. У передпокої спішно схопився на ноги Бальвер, його секретар із виснаженим обличчям, і взявся похапцем проказувати зміст паперів, що чекали на підпис лорда-капітана, проте увага Найола була прикута до високого чоловіка, котрий проворно підвівся з одного із крісел біля стіни — на його плащі під вишитим золотом сонцем пишалася малинова емблема вівчарської ґирлиґи, а трохи нижче — три золоті вузли, що свідчили про високий чин.

Джайкім Керридин, Інквізитор Руки Світла, видавався чоловіком суворим, яким зрештою і був, щоправда, з того часу, коли його востаннє бачив Найол, на його скронях побільшало сивини, а в темних, глибоко посаджених очах проступав неспокій, що було й не дивно. Останні дві його місії провалилися, і це жодним чином не можна було назвати добром для людини, яка хотіла одного дня стати Верховним інквізитором, а можливо, навіть лордом капітан-командором.

Кинувши плащ Бальверу, Найол дав знак Керридину йти за ним у кімнату для авдієнцій, де на обшитих темними панелями стінах висіли трофейні бойові знамена переможених ворогів, а на підлозі був викладений величезний виблискуючий знак сонячного спалаху, на який було затрачено стільки золота, що у більшості людей від побаченого очі би на лоба полізли. А попри те це була звичайна собі солдатська кімната, що відображала вдачу самого Найола. Він всівся у кріслі з високою спинкою, зробленому зі смаком, але без жодного декору. Два широких каміни по обидва боки кімнати були вичищені і холодні, хоча в цю пору року у них мав би гуготіти вогонь. Достатній доказ того, що Остання битва не за горами. Керридин зробив низький уклін і заколінкував на сонячному спалаху, за багато століть відполірованому до блиску ногами та колінами.

— Ти збагнув, навіщо я послав по тебе, Керридине?

Після подій на Елмотській рівнині і у Фалме, після Танчіко для Найола не було би в дивоту, якщо цей чоловік переконаний, що його викликали, щоби заарештувати. І попри те, навіть якщо він був у цьому переконаний, голос не зрадив йому. І як зазвичай він не міг не показати, що обізнаний більше за інших. Значно більше, ніж можна було від нього сподіватися.

— Айз Седай в Алтарі, мій лорде капітан-командоре, просто у нас під носом. Це шанс знищити половину тарвалонських відьом.

Явне перебільшення: в Салідарі їх була, можливо, третина, аж ніяк не більше.

— І ти трубив на цю тему поміж своїх друзів?

Найол сумнівався, що в Керридина є хоч якісь друзі, але принаймні були товариші по чарці. Останнім часом він добряче напивався. І попри те цей чоловік мав певні здібності, корисні здібності.

— Ні, мій лорде капітан-командоре. Я вмію тримати язик на припоні.

— То добре, — сказав Найол, — бо ти навіть близько не підступиш до того Салідара, як і будь-хто із наших Дітей.

Хоч він і не був цілком упевнений, але йому здалося, що обличчям Керридина промайнуло полегшення. Якщо так, то це аж ніяк не відповідало його вдачі, бо відваги цьому чоловіку не позичати. Та й зрештою вже сама його поведінка навіть не натякала на полегшення.

— Але ж вони самі напрошуються на неприємності. Це лише підтверджує правдивість чуток, що Вежа переполовинена. Ми можемо знищити цю шатію-братію, а всі решта лише руками розведуть. Це може ослабити Вежу настільки, що вона сама розсиплеться.

— Ти так гадаєш? — сухо запитав Найол. Він склав руки на животі і додав до свого голосу трохи лагідності. Випитувачі... Рука Світла погорджувала цією назвою, але навіть він нею послуговувався. Випитувачі ніколи нічого не бачать, допоки їх не тицьнуть у те носом. — Навіть Вежа навряд чи зважиться відкрито стати на бік цього Лжедракона, аль’Тора. Бо як їм діяти, якщо він їх піддурить, як Лоґейн? А для чого в такому разі отой гурток бунтівниць? От вони і можуть підтримати його, а спідниці Білої Вежі при цьому зостануться чистими, як би справа не повернулася. — Він був переконаний, що так насправді і є. А якщо навіть і ні, то знайдуться інші, дієвіші способи скористатися справжнім розколом, щоби ще більше послабити Вежу, але він був певним того, що має рацію. — В будь-якому разі важливо те, що бачить світ, а я не дозволю, щоби він бачив лише боротьбу між Дітьми та Вежею. — Принаймні допоки світ не зрозуміє, чим насправді є Вежа — кублищем прихвоснів Морока, що пхають свого носа у такі матерії, яких людство повинно всіляко сторонитись, щоби не спричинити ще одну Світотрощу. — Ця боротьба повинна стати боротьбою світу із Лжедраконом, аль’Тором.

— В такому разі якими будуть ваші накази, мій лорде капітан-командоре, якщо я не їду в Алтару?

Найол, зітхнувши, опустив голову. Він раптом відчув утому, відчув тягар прожитих літ:

— Ох, ти поїдеш в Алтару, Керридине.

Про Ранда аль’Тора він дізнався і запізнав невдовзі після очікуваного вторгнення з моря на Фалме — затії Айз Седай, в результаті якої Діти втратили тисячу воїнів, а по цілому Тарабоні та Арад Домані поширилася драконопошесть і хаос. Він знав, хто такий цей аль’Тор, і вірив, що зможе використати його як спонукальну силу для об’єднання народів. Якось об’єднавшись під його керівництвом, вони згодом вибавляться від аль’Тора і зможуть приготуватися до вторгнення полчищ траллоків. Він розіслав емісарів до кожного правителя кожного краю, щоби привернути їхню увагу до небезпеки. Проте аль’Тор діяв значно швидше, настільки швидко, що йому навіть зараз у це не надто вірилось. Найол спершу мав намір дозволити скаженому левові блукати вулицями стільки, скільки буде потрібно, щоби кожного взяв переляк, проте лев на змиг ока став велетом — швидким, наче блискавка.

Однак не все ще було втрачено, і про це слід було весь час пам’ятати. Понад тисячу років тому Ґвайр Амалясан оголосив себе Відродженим Драконом, хоча насправді був Лжедраконом, який умів керувати Силою. Амалясан захопив тоді більше земель, аніж зараз відхопив аль’Тор, перш ніж молодий король на ймення Артур Пейндраґ Танріалл не вийшов на битву з ним, тим самим зробивши перший крок до створення власної імперії. Найол не вважав себе Артуром Яструбине Крило, але світ просто не мав нікого іншого. І поки Найол живий, він ніколи не здасться.

Він уже почав протидіяти щораз більшій силі аль’Тора. Крім емісарів до правителів, він вислав до Тарабону й Арад Доману кількох посланців, котрі здатні знайти потрібні вуха, в які можна шепнути, що в усіх їхніх бідах провинні йолопи, які вважають себе Ревнителями Дракона, і Друзі Морока, котрі стали на бік аль’Тора. І, звичайно, Біла Вежа. З Тарабону вже ширилося чимало поголосів про участь Айз Седай у тутешніх душогубствах, і ці поголоси мали підготувати ґрунт для людей, котрі готові були вислухати і прийняти правду. А зараз настав час для втілення наступної частини його нового плану — показати всім хатнім сидням і хруням, на чию сторону стати. Час. Часу було без лишку. Проте він не міг не посміхнутися. Він пам’ятає людей, тепер уже покійних, котрі любили примовляти: «Коли Найол посміхається, значить, смерть підкрадається».

— Алтару і М’юранді, — сказав він, — не сьогодні-завтра охопить чума Ревнителів Дракона.

Кімната була схожа на палацову вітальню — склепінчаста стеля, прикрашена вапняним ліпленням, штудерні килими на викладеній білою плиткою підлозі, філігранно вирізьблені панелі на стінах — і попри те вона знаходилась дуже далеко від будь-якого палацу. Правду кажучи, її інтер’єр здивував би не одного випадкового гостя. Месаана, шелескочучи сукнею із сірого єдвабу, кружляла довкола інкрустованого лазуритом столика, розважаючись спорудженням із камінців доміно із кістки ярусної вежі, де кожен верхній ярус був ширший за попередній. Вона пишалася тим, що покладається при цьому лише на розрахунки на міцність і тиснення, а не вдається до Єдиної Сили. Зараз її вежа налічувала дев’ять ярусів. Насправді їй радше ішлося не про розвагу, а про те, щоб уникнути розмови зі своєю супутницею. Cеміраґ сиділа за вишиттям в обтягнутому червоним гобеленом кріслі з високою спинкою. Її довгі, тонкі пальці спритно робили крихітні стібки, створюючи хитромудрий візерунок із манюніх квіточок. Месаану завжди подивовувало, що жінці може подобатися заняття настільки... буденне. Її чорна сукня різко контрастувала із покриттям крісла. Навіть Демандред не зважився сказати Семіраґ просто в очі, що вона віддає перевагу чорному тільки тому, що Ленфір полюбляє біле.

Месаана в тисячний раз намагалася зрозуміти, чому їй незатишно у присутності цієї жінки. Месаана знала свої вади та достойності — і коли йшлося про Єдину Силу, і в інших царинах. У багатьох речах вона заввиграшки могла би дорівнятися до Cеміраґ, а там, де її талантів бракувало, вона перевершувала її в чомусь іншому. Однак не про це йшлося. Cеміраґ насолоджувалася жорстокістю, отримувала щонайбільше задоволення від завдаваних комусь мук, але проблема полягала навіть не в цьому. Месаана також могла бути жорстокою тоді, коли це було необхідно, і їй було байдуже, що Cеміраґ витворяє з іншими. Отже, повинна бути якась інша причина, але вона не могла її знайти.

Із роздратуванням вона поставила ще один камінець доміно — і вся вежа із торохтінням обвалилася, розсипавшись по підлозі. Сердито цмокнувши язиком, вона відвернулася від стола і склала руки на грудях:

— Де Демандред? Минуло вже сімнадцять днів з часу його відбуття у Шайол Гул, але щось він не поспішає звістити нам новини, і навіть не з’являється.

Особисто вона уже двічі побувала у Безодні Фатуму, здійснивши ту сотаючу нерви прогулянку під кам’яними іклами, що чухрали її волосся. Не побачила вона там нічого, крім дивного, рославого над усяку міру мерддраала, який чомусь німував. Устя там, звичайно, було, але Великий володар також мовчав. Вона не затримувалася там довго. Раніше вона вважала, що нічого не боїться, і вже у всякому разі не погляду напівлюдка, але під мовчазним поглядом безокого мерддраала вона як першого, так і другого разу мимоволі приспішувала крок і тільки завдяки незламній волі не переходила на біг. Якби направляння не було тут рівнозначне самогубству, вона би знищила цього напівлюдка або здійснила Подорожування із цієї Безодні.

— Де ж він?

Cеміраґ відірвалася від свого вишивання — незмигні темні очі на гладенькому засмаглому обличчі, — відтак відклала його вбік і граційно підвелася.

— Він прийде вчасно, — спокійно промовила вона. Семіраґ завжди була спокійна, як і граційна. — А якщо не хочеш чекати, то можеш іти.

Месаана мимоволі трохи піднялась навшпиньки. Але їй усе одно довелося задирати голову. Cеміраґ на зріст була вища за більшість чоловіків, хоча мала таку зграбну поставу, що ти цього не зауважував, аж поки вона не опинялася поряд, дивлячись зверху вниз.

— Піти? Піти я можу, але якщо...

Як зазвичай, ніякого попередження не було. Його і не могло бути, коли чоловік направляв Силу. У повітрі з’явилася яскрава вертикальна лінія, яка почала розширюватися, і за мить готовий прохід повернувся таким робом, щоби Демандред міг вільно пройти, кланяючись їм обидвом водночас. Сьогодні він був одягнений лише у темно-сірі кольори, якщо не брати до уваги трохи світлішої смужки мережива біля шиї. Він легко пристосувався до чоловічої моди цієї епохи. Його орлиний профіль був доволі гарним, хоч і не настільки, щоби від його споглядання жіночі серця забилися частіше. До певної міри всі оці «майже» і «не зовсім» переслідували Демандреда впродовж усього його життя. Він мав нещастя народитися на один день пізніше Льюса Теріна Теламона, який став Драконом, а тим часом він, тоді ще як Берід Бел Медар, змагаючись з Теламоном, «майже» повторював його досягнення, але «не зовсім» доростав до його слави. Без Льюса Теріна він був би найвідомішою постаттю своєї Епохи. Чи стояв би він тут сьогодні, якби тоді першість випала йому, а не тому розумово несправному, понад всяку міру обережному дурневі, якому просто часто щастило? Зараз це було марне переливання з пустого в порожнє, проте раніше Месаана про це багато розмірковувала. Найважливішим було те, що Демандред зневажав Дракона, а тепер, коли той відродився, він переніс усю свою зневагу на Відродженого Дракона.

— Чому?..

Демандред підняв руку:

— Почекаймо, поки не зберуться всі, Месаано, тоді мені не доведеться повторювати.

Вона відчула перше завихорення саїдар за мить до появи світлої лінії, яка майже одразу перетворилась у прохід. Звідти вийшла Ґрендал, принаймні хоч раз без компанії напівголих слуг, і прохід за нею закрився так само швидко, як і за Демандредом. Це була тілиста жінка з майстерно позвиваним червоно-золотим волоссям. Десь їй вдалося роздобути стрейт для своєї сукні із закритим верхом. Попри закритий верх, ця тканина передавала її настрій — і зараз вона була схожа на майже прозору млу. Інколи Месаана замислювалася, чи насправді Ґрендал більше нічого не цікавить, окрім тілесних утіх.

— Мені було аж цікаво, чи застану вас тут, — безтурботним тоном промовила новоприбула. — Ви ж усі троє такі таємничі...

Вона вибухнула веселим, трохи дурнуватим сміхом. Але щодо Ґрендал було би непоправною помилкою покладатися на зовнішнє враження, тому що більшість з-поміж тих, котрі повважали її дурепою, якою можна злегковажити, давно вже не на цьому світі.

— Саммаел буде? — запитав Демандред.

Ґрендал зневажливо махнула винизаною перснями рукою:

— Навряд чи. Він тобі не довіряє. Хоча, як мені здається, він уже навіть собі не довіряє. — Стрейт потемнів, перетворившись у густий туман. — Він готує в Ілліані свою армію, стогнучи, що йому бракує шокових списів для повного озброєння. А коли цим не займається, то шукає придатний для використання анґріал чи са’анґріал. Достатньо сильний, наскільки я розумію.

Всі їхні очі повернулися до Месаани, і вона глибоко вдихнула. Кожен із них віддав би... та віддав би чи не все... за будь-який годящий анґріал чи са’анґріал. Звичайно, кожен із них був сильніший за будь-яку із цих недовчених дівчаток, які зараз називають себе Айз Седай, але достатня кількість цих недовчених дівчаток, об’єднавшись, могла їх усіх просто розчавити. Щоправда, вони, звичайно, вже давно забули, як це робиться, і так чи інак не мали для цього можливостей. Для того щоб поєднати силу тринадцяти і більше жінок, потрібен був один чоловік, а щоби утворити зв’язок між двадцятьма сімома жінками — більше одного. Щиро кажучи, ці дівчатка — навіть найстарші справді здавались їй дівчатками (сама вона прожила понад триста літ, не беручи до уваги часу, який провела за печатями Безодні, і то її вважали лише зрілою жінкою) — тож ці дівчатка реальної загрози не становили, але це не притлумлювало бажання будь-кого з-поміж тих, що зібралися в цій кімнаті, розжитися анґріалом або, що іще краще, потужним са’анґріалом. За допомогою цих реліктів своєї епохи вони могли би направляти таку кількість Сили, яка би інакше їх спопелила. Кожен із них ризикнув би багато чим, щоби тільки засягнути хоч те, хоч інше. Однак не всім. І лише за доконечної потреби. І все ж відсутність такої потреби не применшувала бажання.

Мимоволі Месаана почала говорити повчальним тоном:

— Біла Вежа у своїх сховищах має тепер охоронців і охоронні засоби, як ізсередини, так і ззовні, а крім того, вони перераховують там усе по чотири рази на день. Велике Сховище у Твердині Тіра також охороняється, і то якоюсь паскудною сіттю із потоків, сплетених настільки хитромудро, що я заледве чи виплуталась би, якби спробувала проникнути крізь неї чи розплутати. Я гадаю, що дати собі раду з нею може тільки той, хто її зіткав, а до тих пір це пастка для будь-якої жінки, яка може направляти Силу.

— Я чув, що це всього лише запилений смітник із негодящим барахлом, — зневажливо зауважив Демандред. — Тіренці громадили не перебираючи все, що хоч якимось чином було пов’язане із Силою.

Месаана підозрювала, що в цьому питанні він основується не лише на чутках. І підозрювала вона також, що довкола Великого Сховища зіткана також пастка для чоловіків, бо інакше Демандред уже би розжився са’анґріалом і відразу ж використав його проти Ранда аль’Тора.

— Поза всяким сумнівом, у Кайрені чи Руйдіані можна було би щось відшукати, але навіть якщо там не наразишся на самого аль’Тора, то на ціле збіговисько жінок, які добре знайомі із Силою.

— Дівчиська-нетями! — пирхнула Ґрендал.

— Якщо дівчина-посудомийниця встромить тобі ніж у спину, — холодно зауважила Семіраґ, — то хіба ти будеш менше мертва, ніж якщо загинула б у поєдинку ша’дже в Куалі?

Месаана згідливо кивнула:

— Тож зостається лише те, що поховане у якихось стародавніх руїнах чи лежить забуте на горищах. Якщо ви хочете шукати, покладаючись на сліпий випадок, тоді вперед. А я подібного навіть у думці не маю, хіба хтось знає місце, де знаходиться стазис-скринька.

Останні слова пролунали трохи сухувато. Стазис-скриньки мали би вціліти навіть після Світотрощі, але внаслідок цього катаклізму вони, найімовірніше, покояться на океанічному дні або ж поховані під гірськими товщами. Від світу, який вони знали, зосталося майже нічого — хіба що кілька імен і легенд.

Усмішка Ґрендал аж спливала солодом.

— Я завжди вважала, що ти повинна зоставатися вчителькою. Ой, пробач, я забула...

Обличчя Месаани потемніло. Її шлях до Великого володаря розпочався тоді, коли для неї не знайшлося місця в Коллам Даані. Їй тоді сказали, що в неї відсутні дослідницькі здібності, але навчати може. Ну, вона і навчала, допоки не набралася розуму, як одним махом навчити їх усіх.

— Я все ще не почула, що сказав Великий володар, — пробурмотіла Семіраґ.

— Так. Чи маємо ми вбити аль’Тора? — Месаана раптом зауважила, що стискає обидвома руками поділ спідниці. Дивно. Вона ніколи нікому не дозволяла залазити під шкіру. — Якщо все піде добре, то через два місяці, максимум — через три, я зможу взяти його голими руками, бо на той час він уже буде цілком безпорадний.

— Де ти зможеш його безпечно взяти? — Ґрендал звела брову. — Де ти влаштувала собі лігво? Втім, немає значення. Хай там як, а цей план нічим не гірший від усіх інших, про які я останніми часами чула.

Демандред мовчки стояв, вивчаючи їх. Ні, не Ґрендал, а Семіраґ і її. А коли нарешті заговорив, то здавалось, що він звертається як до себе, так і до них двох.

— Щоразу, розмірковуючи про те, що ви обидві витворяєте, я не перестаю дивуватися. Що відомо Великому володарю? І наскільки віддавна? І скільки з-поміж того, що останнім часом відбулося, було ним задумано? — На ці питання відповідей Демандред не дочекався. Зрештою він продовжив: — Ви хочете знати, що сказав мені Великий володар? Чудово! Але все, що тут буде сказано, зостанеться поміж нами. Оскільки Саммаел вирішив триматися свого берега, він нічого не повинен дізнатися. Як і всі інші — живі чи мертві. Перша частина послання Великого володаря була простою: «Нехай запанує Повелитель Хаосу». Це його точні слова. — Кутики його губ смикнулися; як ніколи до того часу нагадуючи усмішку, подумки зауважила Месаана. А тоді він розповів про все решта.

Месаана відчула, що її проймає дрож, і губилась у здогадах, що його спричинило — хвилювання чи страх. Це могло спрацювати, і вістив цей план золоті гори. Але для цього потрібно було трохи везіння, а вона не любила ризику. Натомість Демандред був ризиковим гравцем. І в одному він мав рацію: Льюс Терін власноруч карбував свою удачу, як ото монетний двір карбує грошву. На її думку, Ранд аль’Тор до цього часу робив те саме.

Хіба що... Хіба що Великий володар має ще один, потаємний, план. І така можливість лякала її найбільше.

У дзеркалі в позолоченій рамі відображалася кімната — з тривожними візерунчастими мозаїками на стінах, із вкритими позолотою меблями та вишуканими килимами, а також із цілим рядом інших дзеркал та гобеленів. Палацова кімната без вікон, і без дверей також. У дзеркалі виднілася жінка, яка викроковувала туди-сюди у темній криваво-червоній сукні, і на її гарному лиці відбивалися гнів і недовіра. Все-таки — недовіра. У дзеркалі відображалося і його власне обличчя, яке цікавило його значно більше, ніж жіноче. Він не міг стриматися і чи не всоте обмацував то ніс, то рот, то щоки, щоб переконатися, чи вони справжні. Обличчя було не надто молоде, проте все ж таки молодше за те, яке він мав раніше — до того, коли вперше прокинувся від тривалого сну з усіма його нескінченними кошмарами. Таке собі обличчя, а він ненавидів бути таким собі. Він зрозумів, що булькаючі у горлі звуки — це сміх, який він одразу ж притлумив. Він не збожеволів. Незважаючи ні на що, не збожеволів.

Під час цього другого, значно страхітнішого сну, перш ніж він прокинувся із цим обличчям і тілом, йому дали ім’я. Осан’ґар. Ім’я, що озвучив знайомий йому голос, якому він не посмів би перечити. Його колишнє ім’я, надане з насміхом і прийняте з гордістю, назавжди зникло. Натомість голос його повелителя вимовив нове, і сталося так. Жінку звали Аран’ґар, і це була вже не та жінка, що колись.

Цікава річ, ці імена, і вибір цікавий. Осан’ґар і Аран’ґар — так колись називалися кинджали для правої і лівої руки, що певний час були популярними у поєдинках у цій довгій будівлі, починаючи з того дня, коли було зроблене Устя, до фактичного початку Війни Сили. Його спогади були уривчасті — занадто багато втрачено під час довгого і короткого снів, — але про ці поєдинки він пам’ятав. Їхня популярність була нетривалою, оскільки обидва учасники майже неминуче гинули. Леза кинджалів були вкриті отрутою повільної дії.

Щось замерехтіло у дзеркалі, і тоді він озирнувся, але не надто різко. Він повинен був пам’ятати, хто він такий, і пильнувати, чи інші теж пам’ятають. Дверей усе ще не було, але тепер у кімнаті з’явився мерддраал. В цьому не було б нічого дивного, але такого високого мерддраала Осан’ґар ще не бачив.

Він не поспішав, даючи напівлюдку час на його впізнання, але перш ніж Осан’ґар устиг промовити хоч слово, Аран’ґар вибухнула:

— Чому це зробили саме зі мною? Чому мене помістили в це тіло? Чому? — Останнє запитання вона майже викричала.

Осан’ґар міг би подумати, що безкровні губи мерддраала кривляться у подобі посмішки, якби він не знав, що це неможливо — як тут, так і будь-де. Навіть траллоки були наділені почуттям гумору, хоч і паскудним та збоченим, але не мерддраали.

— Вам обом було дано найкраще з того, що можна було роздобути у Порубіжних землях. — Його голос нагадував шелестіння гадюки, що повзе по сухій траві. — Це прекрасні тіла, сильні і здорові. Їх не порівняти з усіма іншими.

Обидва твердження були правдою. Тіло в Осан’ґара було просто чудове, як у дайєн-танцівників за давніх часів — гладке і міцне, із доладним, на його думку, овальним обличчям кольору кістки, зеленими очима і лискучим чорним волоссям. У будь-якому разі цей варіант його влаштовував.

Аран’ґар, мабуть, дивилася на це трохи інакше. Її прекрасне обличчя аж палало від люті. В такому стані вона могла викинути будь-який фортель. Осан’ґар про це знав, і це завжди було проблемою. У порівнянні з нею Ленфір здавалася незмірно обачнішою. Він потягнувся рукою до саїдін. Звичайно, залучення Сили у цьому місці могло бути небезпечним, але не настільки, щоб дозволити їй вчинити щось по-справжньому неподобне. Він потягнувся за саїдін — і нічогісінько не відчув. Він не був відгороджений, бо інакше відчув би і знав, як обійти це чи зламати цю перешкоду, якщо вона не надто міцна. Враження було таким, наче його відрізали. Він остовпів зі страху.

На відміну від Аран’ґар. Можливо, вона зробила те саме відкриття, але відреагувала на нього інакше. Заверещавши, наче кішка, вона кинулася на мерддраала, щоби увіп’ястися нігтями в його безоке лице.

І намарно, звичайно. Мерддраал навіть не змінив пози. Він просто вхопив її за горло і як тримав у витягнутій руці, так і підняв угору, поки її ноги не відірвалися від підлоги. Крик змінився харчанням; Аран’ґар обома руками вчепилася за зап’ясток напівлюдка, який, не послаблюючи хвату, перевів свій безокий погляд на Осан’ґара:

— Вас не від’єднали, але ви не зможете доступитися до Сили, поки вам не буде дозволено. І не раджу нікому на мене нападати. Я — Шайдар Гаран.

Осан’ґар спробував зглитнути, проте в роті пересохло. Звичайно, що це створіння не мало жодного стосунку до тих змін, яким були піддані вони. Мерддраал мав певні навички, але не такі. Проте він знав, у чому тут справа. Осан’ґар ніколи не любив напівлюдків. Він допомагав створювати траллоків, змішуючи людські та тваринні первні — він пишався цією своєю хоч і важкою, але майстерною роботою, — але цей випадковий побічний продукт навіював якийсь неспокій навіть у найкращі роки його життя.

Шайдар Гаран знову глянув на жінку, що намагалася вивільнитися з його хвату. Її обличчя вже геть закров’яніло, а ноги лише безпорадно посмикувалися.

— Ти звикнеш. Тіло тулиться до душі, а розум — до тіла. Ти вже звикаєш. Незабаром тобі здаватиметься, що ти завжди була такою. Або можеш відмовитись. Тоді хтось інший займе твоє місце, а тебе віддадуть... моїм братам, а вони, як і ви, також відрізані від Джерела... — Його тонкі губи знову смикнулися. — Вони сумують у Порубіжних землях за своїми забавами.

— Вона не може говорити, — зауважив Осан’ґар. — Ти задусиш її! Хіба ти не знаєш, хто ми? Відпусти її, напівлюдку! Підкоряйся мені! — Це створіння зобов’язане було підкорятися одному з Обраних.

Проте мерддраал ще якийсь час вдивлявся у потемніле обличчя Аран’ґар, перш ніж дозволив її ногам торкнутися килима і послабив свій хват.

— Я корюся лише Великому володарю. І нікому більше. — Жінка продовжувала висіти, погойдучись, хриплячи і намагаючись вхопити хоч трохи повітря. Якби напівлюдок прибрав руку, вона би впала. — Ти скоришся волі Великого володаря? — Це була не вимога, а запитання, байдуже озвучене цим хрипким голосом.

— Я... я буду, — хрипко видихнула вона, і Шайдар Гаран відпустив її.

Вона похитнулася, розтираючи горло, й Осан’ґар кинувся було допомогти їй, але вона так загрозливо глянула на нього, підкріпивши погляд ще й кулаком, що він відійшов від неї з піднятими руками. Заїдатися з нею він не збирався. Тим паче, що його нове тіло справді було чудовим, і це також його втішало. Він завжди пишався своїм почуттям гумору, а нинішня ситуація видавалася йому смішною.

— Хіба ви не відчуваєте вдячності? — запитав мерддраал. — Ви були мертві, а зараз ви живі. Подумайте про Равіна, душу якого вже неможливо врятувати, бо вона поза часом. У вас є шанс знову прислужитися Великому володарю й очиститися від своїх помилок.

Осан’ґар поспішив запевнити його, що він вдячний і що не хоче нічого іншого, крім як ще хоч трохи прислужитися Великому володарю й заслужити його прощення за свої помилки. Равін мертвий? Як це трапилось? Втім, неважливо: що менше Обраних, то більше шансів отримати справжню владу, коли Великий володар звільниться. Він почувався роздратованим, що мусить принижуватися перед цим створінням, яке, як і траллоки, цілком могло би бути його власним витвором, проте він надто добре пам’ятав про смерть. Тож він готовий був навіть плазувати перед цим хробаком, аби тільки більше це не повторилося. Та й Аран’ґар, незважаючи на лють у її очах, виявилася не менш кмітливою, зауважив він. Звичайно, вона теж пам’ятала.

— В такому разі вам пора ще раз піти у світ і послужити Великому володарю, — сказав Шайдар Гаран. — Крім мене і Великого володаря, ніхто не знає, що ви живі. Якщо ви досягнете успіху, то житимете вічно і будете вивищені над усіма іншими. Проте якщо ви зазнаєте невдачі... Але ж ви не зазнаєте невдачі, чи не так?

І тоді напівлюдок посміхнувся. Так могла посміхатися сама смерть.

Розділ
1

Лев на пагорбі

Обертається Колесо Часу, грядуть і минають Епохи, залишаючи по собі спомини, що стають легендами. Легенди блякнуть у пам’яті й перетворюються на міфи, а коли Епоха, що їх сотворила, повертається знову, про них уже й згадки розвіялися. В одній із таких Епох, яку дехто називає Третьою — в Епосі, яка ще має настати і яка водночас давно проминула, в Імлистих горах здійнявся вітер. Вітер цей не був початком. В обертанні Колеса Часу нема ні початку, ні кінця. Проте одним із нескінченної вервечки початків цей вітер все ж таки був.

Вітер пролітав на захід над покинутими селами та фермами, багато з яких перетворились на купи обгорілого дерева. Війна пронеслася над Кайреном, війна і міжусобиця, ворожнеча та хаос, і навіть тепер, коли це все закінчилося, якщо воно насправді закінчилося, лише одиниці поверталися додому. Вітер навіть не пахнув вологою, а сонце, здавалося, намагалося до решти випалити все те, що ще залишилось живим у цих краях. Там, де річка Еринін розділяла маленьке містечко Міроун і більше — Аринґілл, вітер залетів в Андор. Обидва міста смалилися у тій спекоті, і навіть якщо в Аринґіллі, де кайренських біженців напхалося, як риби в бочку, виголошувалося більше молитов про дощ, то солдати, що таборилися довкола Міроуна, також не пасли задніх і промовляли до Творця — іноді просто з п’яної голови, а іноді — щиро. Зима вже давно мала би вступити у свої права, і перший сніг давно вже мав би випасти, і люди, сходячи потами, боялися навіть подумати, чому так не сталося, не кажучи вже про те, щоби озвучити своє занепокоєння.

Вітер летів на захід, звіюючи пересохлу падалицю і вибрижуючи поверхні обмілілих потоків, облямованих зашкарублим баговинням. В Андорі не було попелищ, але попри те селяни нервово поглядали на розпечене сонце, а фермери намагалися навіть не дивитися на поля, бо дивлячись на них, про врожай можна було забути.

Продовжуючи летіти на захід, вітер опинився над Кеймліном, де заметляв двома знаменами, встановленими над королівським палацом, у самому серці збудованого оґірами середмістя. Одне знамено лопотіло кривавим шарлатом, на якому виднілося розділене хвилястою лінією коло: одна його половина була до сліпоти білою, а друга — настільки глибокої чорноти, наскільки до сліпоти була біла. Інше знамено наче розсипало небом білий сніг, а зображене на ньому химерне створіння — чотирилапий золотогривий змій із золотавими, наче сонце, очима і пурпурово-золотою лускою, — здавалося, осідлало вітер. І важко було сказати, яке із цих двох знамен викликало більший страх. Траплялося, що в тих грудях, де чаївся страх, народжувалася надія. Позаяк надія на порятунок і страх смерті — з однієї колиски.

Чимало людей вважали Кеймлін другим за красою містом у світі, і то не лише андорці, які часто називали його першим, ставлячи його вище за сам Тар Валон. На міцній зовнішній стіні, вимурованій із сірого каменю з прожилками срібного та білого кольорів, покоїлися високі округлі вежі, а всередині розетки здіймалися навіть ще вищі вежі та куполи, виблискуючи білим і золотим на цьому немилосердному сонці. Саме місто спиналося пагорбами до свого серця — вікодавнього середмістя, оперізуваного своєю власною сліпучо-білою стіною, за якою проглядалися власні вежі та куполи — пурпурові, білі та золоті, або ж викладені глазурованою мозаїчною плиткою, і ті вежі та куполи лише мовчки поглядали на Нове місто з висоти своїх двох тисяч з лихвою років.

Якщо середмістя було серцем Кеймліна, і не тільки тому, що знаходилося у самому його центрі, то серцем середмістя був королівський палац — наче проспівана безіменним менестрелем пісня, що стала явою, пісня про білосніжні шпилі і золоті куполи, й ажурну камінну різьбу. І це серце билось у затінку двох знамен.

Легко балансуючи навшпиньках, оголений до пояса Ранд у цей момент геть забув про те, що знаходиться у вимощеному білими плитками дворі палацу, як і про роззяв, які гурмувалися віддалік довкола колонади. Волосся на його голові від поту прилипло до шкіри, піт стікав і по грудях. Напівзагоєна округлої форми рана на боці відчутно давалася взнаки, але й до неї йому було байдуже. Його передпліччя обвивали зображення тих самих створінь, які майоріли над його головою на білому знамені, металево вилискуючи кривавим шарлатом і золотом. Аїльці назвали їх драконами, а інші народи перейняли цю назву. Він невиразно відчував тільки відтиск зображення чаплі на кожній долоні, та й то лише тому, що надто міцно стискав ними руків’я свого дерев’яного тренувального меча.

Він настільки поєднався з мечем, що не роздумуючи буквально перетікав з однієї позиції в іншу, і тільки чоботи тихо шурхотіли по сірих плитках. «Лев на пагорбі» став «Місячною аркою», а та своєю чергою перетекла у «Ранкову вежу». Не роздумуючи. Навколо нього з мечами напоготів кружляли п’ятеро таких же спітнілих й оголених до пояса чоловіків, завзято змінюючи позиції і реагуючи на кожен його рух. У свідомості Ранда тільки ця п’ятірка й існувала. Бувалі і впевнені у собі, ці бійці були найкращими, яких йому вдалося на сьогодні відшукати. Найкращими з тих пір, відколи не стало Лана. Без роздумів, як навчав його Лан, він став одним неподільним цілим із мечем, одним супроти п’ятірки чоловіків.

Коли він зненацька метнувся вперед, супротивники зреагували блискавично, намагаючись утримати його в центрі свого кола. Щойно рівновага сил порушилася, коли принаймні двоє з-поміж них порвались уперед, щоби з ним покінчити, Ранд раптом розвернувся на півкроці і кинувся у протилежний бік. Вони силкувалися зреагувати, але було вже надто пізно. Почувся гучний тріск, коли він своїм змайстрованим із скріплених лозин клинком відбив удар тренувального меча, водночас вдаряючи правою ногою у живіт сивоголового бійця, що був найближче до нього. Гекнувши, чоловік склався вдвоє. Схрестивши клинок із іншим клинком, Ранд змусив свого супротивника зі зламаним носом повернутися, відтак коли вони вже майже зробили коло, ще раз штурхонув складеного вдвоє чоловіка. Хапаючи ротом повітря, сивоголовий упав на плитку. Супротивник Ранда спробував відступити, щоби скористатися своїм клинком, але це вивільнило і клинок Ранда, тож він, закрутивши його довкола клинка супротивника — «Витка виноградна лоза» — міцно вдарив його у груди, достатньо міцно, щоби збити з ніг.

Минула якась мить — на один стук серця, — як на Ранда кинулись троє інших. Перший, меткий, кремезний котигорошок, попри свій зріст, з криком перестрибнув через чолов’ягу зі зламаним носом, що саме вкладався на плитки. Тренувальним мечем Ранд черкнув його по гомілках, наполовину розвернувши, а тоді ударом у спину збив із ніг. Залишилося лише двоє, проте ці двоє були найкращі: один — гнучкий, мов жердина, з мечем, швидшим за зміїне жало, а другий — огрядний, голомозий мацапура, який ще ні разу не схибив. Вони водномить розбіглися, щоби наскочити на Ранда з двох сторін, але він на такий поворот очікував. Ранд блискавично зблизився із сухорлявим бійцем, позаяк у нього зоставалося всього кілька митей до того, як другий боєць обійде тих, що розпростерлися на кам’яних плитках.

Сухорлявий чоловік був достойним і проворним супротивником; Ранд потребував найкращих і платив золотом, тож вони і прийшли. Він був доволі високий як на андорця, і хоча Ранд був вищим від нього на цілу долоню, там, де справа доходила до мечів, зріст не давав якихось особливих переваг. Іноді перевагу надавала сила. Ранд стрімголов атакував його; видовжене обличчя чоловіка смикнулось, коли той вимушено відступив. «Вепр, що мчить з гори» пробився крізь «Відріз шовку», зламав «Тризубу блискавку», і в’язка лозин уперіщила бійця по шиї. Він упав із притлумленим стогоном.

Ранд одразу ж метнувся вниз і вправо, а відтак, упавши на коліна, вдався до «Річки, що підмиває береги». Голомозий мацапура був не надто швидкий, але якимось дивом передбачив випад Ранда. Тієї самої миті, коли меч Ранда шмагнув по його животі, клинок чоловіка вгатив Ранда по голові.

Ранд на мить похитнувся, його очі немов заслонила чорна пелена. Трясучи головою, щоб відновити зір, він обіперся на свій меч і звівся на ноги. Голомозий чоловік, важко дихаючи, сторожко спостерігав за ним.

— Заплати йому! — наказав Ранд, і настороженість ураз зникла з обличчя чоловіка.

Вона, ця настороженість, була зайвою. Ранд же пообіцяв додаткову монету поверх денної платні кожному, хто спроможеться вдарити його, і додаткових три монети кожному, хто подолає його у двобої. Завдяки такій методі він міг бути певний того, що ніхто не буде піддаватися, щоб улестити Відродженого Дракона. Він ніколи не цікавився їхніми іменами, і якщо вони повважали це непохвальним, тим краще, бо це змусить їх бути завзятішими. Він хотів, щоби його протиборці випробували його, а не стали приятелями. Його давні приятелі рано чи пізно прокленуть той час, коли якось зустріли його, якщо вже не прокляли. Учасники останньої атаки поволі почали приходити до тями; «убитий» чоловік мав би й лежати колодою там, де упав, як і подобало би справжньому трупу, однак опецькуватий мусив допомогти підвестися сивоголовому бійцю, позаяк йому було важко встати без сторонньої допомоги. Сухорлявий тим часом тряс головою, морщачись при цьому. На сьогодні доволі тренування!

— Заплати їм усім!

Хвиля вітальних овацій пробігла поміж глядачів — лордів і леді у яскравих шовках, прикрашених вигадливим вишиттям і тасьмами, що юрмилися поміж вузьких, жолобчастих колон. Ранд скривився і відкинув меч убік. Вся ця гоп-компанія плазувала перед лордом Ґаебрілом, в той час коли Морґейз — їхня королева — була заледве чи не кимось на кшталт звичайної полонянки у цьому палаці. У своєму власному палаці. Але вони були потрібні Ранду. Поки що. «Вхопись за ожину — і подряпаєшся», — подумалось йому. Принаймні він сподівався, що це його власна думка.

Сулін, жилава сива привідця ескорту Ранда, що складався з аїльських Дів Списа, і водночас проводарка усіх Дів по той бік Хребта Світу, вийняла із сумочки на поясі тарвалонську золоту марку і кинула її з гримасою, яка лише увиразнила незугарний шрам на її лиці. Діви не любили, щоби Ранд вправлявся з мечем, навіть із тренувальним. Вони взагалі ненавиділи мечі. Втім, як і будь-який аїлець.

Голомозий чолов’яга на льоту спіймав монету й у відповідь на голубоокий погляд Сулін з осторогою вклонився. Зрештою чи не кожен остерігався Дів, зодягнутих у каптани, штани і м’які шнуровані сап’янці коричневого і сірого кольорів, що якнайкраще вписувалися у похмурий краєвид Пустелі. Деякі з них почали додавати відтінки зеленого, щоби це відповідало тим землям, які, незважаючи на посуху, вони називали водно-болотними. У порівнянні з Аїльською пустелею ці землі і справді були такими, тим паче, що перш ніж покинути свою Пустелю, мало коли аїльці бачили воду, через яку би не могли переступити, і запеклі чвари велися щодо калабань завширки у два чи три кроки.

Як і будь-яка аїльська войовниця, як і кожна із двадцяти інших світлооких Дів у дворі, Сулін коротко стригла волосся, залишаючи лише хвіст на потилиці. У лівій руці вона тримала три короткі списи і круглий щит із бичої шкіри, а з-за пояса у неї стримів гострий ніж із важким лезом. І як і будь-яка аїльська войовниця, включно із шістнадцятилітньою, ще по-дитячому повнощокою Джалані, Сулін чудово володіла цією зброєю і негайно скористалась би нею у відповідь навіть на незначну провокацію; принаймні так вважали люди по той бік Стіни Дракона. За винятком Сулін, всі інші Діви пильнували за всіма присутніми, за кожним ажурним вікном і балконним майданчиком, за кожною тінню. У декотрих були короткі вигнуті рогові луки із накладеними на тятиви стрілами, а на їхніх поясах сагайдаки, здавалось, аж гороїжилися від древків. Фар Дарайз Май, Діви Списа, прибули сюди задля підтримки честі свого передбаченого пророцтвами Кар’а’карна, і хоча слугували йому іноді на свій лад, проте кожна без винятку поклала би своє життя на порятунок життя Ранда. На саму думку про це у його шлунку наче закипали всі соки.

Сулін з усмішкою продовжувала кидати золоті монети — Ранд також залюбки розплачувався тарвалонським золотом — ще одну голомозому, і по одній всім іншим бійцям. До більшості «водно-болотних» жителів аїльці відчували не більшу приязнь, ніж до мечів, і це стосувалося кожного, хто не народився і не виховувався у Пустелі. Чи не кожен з-поміж них відніс би сюди і Ранда, незважаючи на те, що в його жилах текла аїльська кров, якби той не мав знаків Драконів на руках. Один знак Дракона, з ризиком для життя здобутий у поєдинку сили волі, означав вождя клану; двома Драконами міг бути позначений лише Кар’а’карн, вождь вождів, Той, що приходить зі світанком. А в Дів були свої обґрунтування для визнання Ранда.

Зібравши тренувальні мечі, сорочки та куртки, бійці вклонились і пішли.

— Завтра, — крикнув їм услід Ранд. — Рано-вранці.

Ще нижчі поклони підтвердили наказ.

Перш ніж голі до пояса чоловіки зникли з двору, андорська знать вихлюпнулася з-поміж колонад, оточивши Ранда райдугою шовків і витираючи спітнілі лиця мереживними носовичками. Ранд відчув, як уже від самого їхнього вигляду у ньому здіймається жовч. Використовуй усе, що можеш, бо інакше Тінь накриє цю землю. Так йому радила Морейн. Він майже ладен був віддати перевагу чесному протистоянню кайренців і тіренців над цими мереживними носовичками. І заледве не розсміявся, що вмудрився назвати те, що вони чинили, чесним.

— Ти був неперевершений, — видихнула Аримілла, делікатно торкнувшись його руки. — Такий швидкий, такий сильний!

Її великі карі очі здавалися ще більшими, ніж зазвичай. Мабуть, вона була достатньо дурноголовою, щоби сподіватися, що він їй повірить. Її зелена сукня, з вигаптуваними на ній срібними лозами, як на андорські стандарти мала занадто глибокий виріз, з якого було видно западину поміж персами. Вона була вродлива, але вже достатньо в літах, щоби годитися йому в матері. І хоча молодшої за нього поміж них не було, а деякі видавалися ще старшими, проте всі змагались, хто з них меткіший і вправніший у лизоблюдстві.

— Це було пречудово, мілорде Драконе! — Еленія ледь не відштовхнула Ариміллу ліктем убік. Було дивно бачити усміх на її обличчі, обрамленому волоссям медового кольору, тим паче пам’ятаючи про її гарикливу вдачу. Не в присутності Ранда, звичайно. — Історія Андору ще не бачила кращого фехтувальника. Навіть Суран Маравайл, найкращий воєвода Артура Яструбине Крило і чоловік Ішари, перший, хто посів Левиний трон, навіть він загинув, зійшовшись усього лише із чотирма мечниками. З горлорізами, підісланими на двадцять третьому році Столітньої війни. Хоча він і вбив усіх чотирьох. — Еленія рідко проминала нагоду засвідчити своє знання історії Андору, особливо в тих царинах, про які було мало що відомо, як-от, для прикладу, період війни, що спалахнула після смерті Яструбиного Крила. Але зараз принаймні вона хоч не заявила нічого про свої претензії на Левиний трон.

— Тільки у самому кінці вам трохи не пощастило, — жартівливим тоном додав Джарид, чоловік Еленії. Це був приземкуватий чоловік, занадто смаглявий як для андорця. Гаптовані закрутки і золоті кабани — емблеми Дому Саранд — прикрашали манжети і виложистий комір його червоного жупана, а білі леви Андору — довгі рукава і високий, звужений біля шиї комір не менш червоного плаття Еленії. Ранд замислився, чи вона, бува, не вважає, що він не тямить, що ті леви символізують. Джарид був господарем у своєму домі, але призвідцею всіх отих владних потуг і честолюбних амбіцій була вона.

— Звитяжець, яких пошукати, мілорд Дракон! — нахраписто втрутилася Каринд. Її блискуча сіра сукня, що вирізнялася строгістю крою на подобу її обличчя, все ж на рукавах і подолі була прикрашена важкою срібною тасьмою, що пасувала до сивих пасм у її темному волоссі. — Ти, мабуть, найкращий фехтувальник у світі. — Попри медоточивість мови, важкий погляд цієї жінки з осклілими очима був як удар молота. Якби в неї було стільки ж мізків, як і криці у вдачі, її слід було би остерігатися.

Неїн, струнка, наділена непримітною вродою жінка з великими голубими очима і хвилями блискучого чорного волосся, з наче назавжди приклеєною усмішечкою дивилась услід п’ятьом чоловікам, що покидали двір:

— Я підозрюю, що вони спланували це заздалегідь, щоби хоч одному пощастило тебе вразити. Тепер вони напевне поділяться цим додатковим зарібком.

На відміну від Еленії, жінка у голубому платті, довгі рукави якого прикрашали трійчасті ключі — герб Дому Аравн, — ніколи не згадувала про свої претензії на трон, принаймні не там, де це міг почути Ранд. Вона вдавала, що цілком задоволена бути очільницею одного із найдавніших Домів, але мало це такий вигляд, ніби левиця прикидалася, що вона задоволена бути домашньою кішкою.

— А хіба можна бути певним того, що мої вороги не змовляться між собою? — тихо запитав він.

Неїн від подиву роззявила рот. Навряд чи вона була дурноголовою, але все ж, здавалось, вважала, що ті, хто їй опирається, повинні негайно задерти лапи догори, щойно вона стикнеться з ними, а коли вони так не чинили, сприймала це як особисту образу.

Одна із Дів, Енайла, проігнорувала знать і простягнула Ранду товстий згорток білого полотна, щоби він міг витерти піт. Вогненно-руда, вона була невисокою як для аїльки, тож її дратувало, що декотрі із цих «болотних» жінок були вищі від неї. Більшість Дів могли дивитися прямо очі в очі більшості чоловіків, що були у дворі. Андорці теж намагалися з усіх сил не звертати на неї уваги, але їхнє вдаване відвертання від неї було таким штучним, що могло викликати лише сміх. Енайла пішла собі, так наче вони були невидимцями.

На декілька секунд зависло мовчання.

— Мілорд Дракон мудрий, — ледь вклонившись і ледь здвигнувши брови, мовив лорд Лір, очільник Дому Барин. Зодягнутий у жовтий каптан, прикрашений золотою тасьмою, він був граційним і міцним, наче лезо, але таким уже масненьким і липким, що аж занадто. Ніщо ніколи не тривожило цього обличчя, крім цього випадкового здвигання брів, про що він, здавалось, навіть не підозрював, але він був аж ніяк не єдиним, хто дивакувато скидав оком на Ранда. Всі вони вряди-годи позирали на Відродженого Дракона з підозрою і недовір’ям. — Рано чи пізно, але вороги зазвичай знаходять між собою спільну мову. Їх необхідно розпізнати, перш ніж їм трапиться нагода для нападу.

Ще більше славословили мудрість Ранда лорд Генрен, дебелий, голомозий, із суворим поглядом, а також леді Карліс, із сивими буклями, щирим обличчям і підступними намірами, а ще пампухувата і хихотлива Дерілла та нервовий тонкогубий Елеґар і майже дюжина інших, котрі не сміли розтуляти рота, поки говорили могутніші.

Не такого значного роду дами та лорди замовкли, щойно Еленія знову розкрила рота:

— Завжди важко розпізнати ворогів, поки вони самі не дадуть про себе знати. І тоді нерідко буває запізно.

Її чоловік, напустивши на обличчя розумний вираз, ствердно кивнув.

— Я завжди кажу, — заявила Неїн, — що той, хто не зі мною, той проти мене. Вважаю, що це непогана заповідь. Ті, що тримаються позаду, можливо, вичікують, поки ви повернетеся до них спиною, щоби встромити кинджал.

Це був аж ніяк не перший раз, коли вони намагалися зміцнити свої позиції, кидаючи підозри на інших лордів і леді, які їх не підтримували, а Ранд натомість шкодував, що не може просто наказати їм замовкнути. Їхні намагання грати у Гру Домів були просто жалюгідними у порівнянні із хитромудрими маневрами кайренського чи навіть тіренського панства, крім того, вони його дратували, але поки що він не хотів, щоби у їхні голови закралися інші небажані думки. Допомога, як не дивно, надійшла від сивого лорда Насіна, очільника Дому Карен.

— Достоту Джером, — зауважив чоловік, і на його худому, продовгуватому обличчі проступила улеслива усмішка. Він привернув роздратовані погляди навіть вельможної дрібноти, перш ніж та дрібнота втямила, на кого вона дратується. Після подій, пов’язаних із прибуттям Ранда у Кеймлін, Насін зробився трохи дивакуватим. Натомість зірки та меча його Дому на лацканах його блакитнуватого каптана пишалися неподобні квіти — місяцекраплі та вороняче око, а бувало, що він прикрашав квіткою своє вже порідке волосся — достоту як сільський парубок, що зібрався поженихатися. І попри те Дім Карен був надто впливовий, щоби навіть Джарид чи Неїн зважилися відтрутити його, тож, похитуючи головою на тоненькій шиї, Насін продовжував: — Твоє володіння мечем просто приголомшливе. Ти — другий Джером.

— І ради чого? — Ця фраза пролетіла двором, змусивши обличчя андорців спохмурніти.

Даврам Башир, з його розкосими, майже чорними очима, гачкуватим носом і густими, вже сивіючими вусами, що звисали підковою обіч його широкого рота, безперечно, не був андорцем — стрункий, трохи вищий за Енайлу, вдягнутий у короткий сірий каптан, розшитий сріблом на манжетах та лацканах, і бахматі штани, забрані у високі — до колін — чоботи із закотами. В той час як андорці спостерігали за всім цим дійством стоячи, маршал-генерал Салдеї притягнув у двір позолочене крісло і тепер тронував на ньому, недбало відкинувшись назад і перекинувши одну ногу через бильце. Причому руків’я його меча з кільцеподібною гардою знаходилось під рукою. На смаглявому обличчі Даврама виблискували краплини поту, але він звертав на це стільки ж уваги, як на андорців.

— Що ти маєш на увазі? — запитав Ранд.

— Усе це вправляння з мечем, — відверто сказав Башир. — І це одразу з п’ятьма бійцями? Ніхто не б’ється із п’ятьма. Це нерозумно. Навіть якщо ви використовуєте тренувальні мечі, рано чи пізно твої мізки можуть витекти на землю, а це вже геть не має сенсу.

Щелепи Ранда міцно стиснулися:

— Джером якось дав собі раду із десятьма.

Башир, посовавшись у кріслі, засміявся:

— Ти гадаєш, що проживеш достатньо довго, щоби дорівнятися у майстерності до найкращого фехтувальника всіх часів? — Зі сторони андорців долинуло гнівливе ремство — Ранд був упевнений, що вдаване ремство, — проте Башир проігнорував його. — Зрештою ти є тим, ким ти є. — Зненацька він ворухнувся, розпрямляючись, немов пружина — витягнутий за цю мить кинджал полетів прямо в Ранда, і націлений він був просто у серце.

Ранд навіть бровою не повів. Натомість він миттєво торкнувся саїдін — чоловічої половини Істинного Джерела, і це потребувало не більше мислиннєвих зусиль, ніж вдих. Саїдін ринула у нього, несучи з собою мерзоту попсутості, лавину гидосвітного льоду, потік смердючого розплавленого металу. Усе це разом намагалося розчавити його, змести його геть, і він нісся на саїдін, нагадуючи чоловіка, що балансує на самісінькому вершечку гори, що от-от розвалиться. Він спрямував Силу, просто скрутивши струмінь повітря, що обвився навколо кинджала і зупинив його на відстані витягнутої руки від його грудей. Ранда оточувала порожнеча, і він ширяв у самій її серцевині, вибавлений від будь-яких думок та емоцій.

— Умри! — крикнув Джарид, оголюючи меч, і помчав до Башира.

Лір, Генрен, Елеґар і всі андорські лорди — навіть Насін, хоча той, здавалось, ось-ось упустить свій клинок — також повихоплювали мечі. Діви водномить обмотали свої голови шуфами, чорні запони закрили їхні обличчя аж по голубі чи зелені очі, коли вони здійняли свої списи із довгими наконечниками. Аїльки завжди так чинили перед тим, як когось убити.

— Стійте! — гаркнув Ранд, і всі завмерли: спантеличені андорці лупали очима, Діви просто заціпеніли навшпиньках, а Башир лише знову відкинувся на спинку крісла, як і раніше, перекинувши одну ногу через бильце, на якому вже покоїлася його рука.

Вихопивши з повітря кинджал із роговим руків’ям, Ранд відпустив Джерело. Незважаючи на те, що зіпсованість скрутила йому шлунок, та зіпсованість, яка зрештою знищила чоловіків, що зналися на Силі, зробити це було непросто. Із саїдін він бачив гостріше, чув виразніше. Він не розумів цього парадоксу, проте коли він ширяв у цій, здавалось би, безкінечній порожнечі, якимось чином ізольованій від тілесних відчуттів та емоцій, усі його чуття посилювались; без неї він почувався живим лише наполовину. Плями зіпсованості, здавалося, осіли в його єстві назавжди, на відміну від заспокійливої сили саїдін. Смертоносної сили, яка убила б його, щойно він хоч на мить показав би свою слабизну.

Крутячи кинджалом у руках, Ранд повільно підійшов до Башира:

— Якби я загаявся хоч на змиг ока, — промовив він тихо, — то вже був би мертвий. Я міг би вбити тебе там, де ти зараз сидиш, і жоден закон в Андорі чи будь-де не осудив би мене.

Ранд раптом усвідомив, що готовий так і вчинити. Холодна лють заступила саїдін. Кількатижневе знайомство не могло тут нічим зарадити.

Вузькі салдейські очі повнилися таким спокоєм, так наче їхній власник сидів у власному домі:

— Моїй дружині це не сподобається. Та й і тобі, якщо вже почнеться така забава. Дейра, найвірогідніше, перебере командування і знову подасться полювати на Таїма. Вона не схвалює моєї згоди пристати на твій бік.

Ранд ледь похитав головою, і його гнів трохи втишився від самовладання цього чоловіка. І його слів. Він з подивом дізнався, що вся родовита дев’ятитисячна кінна рать Башира відправилась у похід зі своїми дружинами. Втім, як і більшість неіменитих офіцерів. Ранд просто не міг дотямити, як чоловік може наражати власну дружину на небезпеку, але така вже була традиція у Салдеї — за винятком кампаній у Гнилолісся.

Він уникав дивитися на Дів. Вони були войовницями аж до самих кісток, але й жінками також. І він пообіцяв, що не триматиме їх осторонь у разі небезпеки, і навіть смерті. Проте він не обіцяв, що не терзатиметься цим, і хоча, коли діло дійшло до того, серце його аж стискалося, слова свого він дотримав. Він робив те, що мусив робити, навіть коли ненавидів себе за це.

Зітхнувши, він відкинув кинджал убік.

— Повторю твоє запитання, — ввічливо промовив він. — І ради чого?

— Ти є тим, ким ти є, — прямо сказав Башир, — тому що ти, як і ті люди, яких ти гуртуєш навколо себе, на мою думку, є тим, ким ти є.

Ранд почув за спиною човгання ніг: попри всі намагання, андорці не могли приховати жах з приводу його амністії.

— Ти завжди можеш робити те, що зробив із моїм кинджалом, — продовжував Башир, опускаючи свою підняту ногу на землю і нахиляючись уперед. Крім того, будь-який убивця, щоб дотягнутися до тебе, повинен буде пройти повз твоїх аїльок. І моїх вершників також. Це дурня! Той, хто зможе наблизитися до тебе, навряд чи буде людиною. — Широко розвівши руками, він знову відкинувся на спинку крісла. — Але якщо тобі така вже охота вправлятися із мечем, то вправляйся. Чоловіку потрібні здорове тіло і міцний дух. Але не дай розчерепити собі казанок. Надто багато залежить від тебе. А я не бачу поряд жодної Айз Седай, яка могла би зцілити тебе. — Його вуса майже цілком приховали несподівану посмішку. — Крім того, якщо ти помреш, навряд чи наші андорські друзі так тепло вітатимуть мене і моїх людей.

Андорці поховали мечі, але продовжували зі злістю дивитися на Башира. Але це ніяк не було пов’язано з тим фактом, що він міг убити Ранда. Зазвичай вони намагалися вдавати, що не помічають Башира, бо він був для них лише чужоземним генералом із чужоземною армією на андорській землі. Відроджений Дракон хотів, щоби тут був Башир, а ця компанія посміхалась би навіть мерддраалу, щойно би цього забагнув Відроджений Дракон. Але якщо Ранд відвернеться від нього... В такому разі не потрібно нічого приховувати. Це були стерв’ятники, ладні живцем видзьобувати тіло Морґейз, і вони живились би тілом Башира, якби він їм дав хоч незначний шанс. Втім, як і Рандовим. Він уже дочекатися не міг, коли зможе позбутися їх.

Єдиний спосіб прожити життя — це померти. Ця думка заскочила його зненацька. Колись він уже чув щось схоже, причому мовлене за таких обставин, що повинен був повірити у нього, але це не була його думка. Я повинен померти. Я не заслуговую нічого, крім смерті. Він відвернувся від Башира, схопившись за голову.

Башир умить підвівся з крісла, узявши Ранда за руку:

— Що трапилось? Невже цей удар справді розтовк тобі голову?

— Зі мною все гаразд.

Ранд опустив руки. Він не відчував ніякого болю, а лише шок від чужих думок у його голові. Башир був не єдиним, хто на нього витріщався. Більшість Дів стежили за ним так само пильно, як і за двором, особливо Енайла і жовтоволоса Сомара, найвища з-поміж них. Ці двоє, мабуть, принесуть йому якогось трав’яного чаю, щойно трапиться така нагода, і стоятимуть над ним, поки він його не вип’є. Еленія, Неїн й інші андорці важко дихали, вхопившись за поли каптанів чи брижі спідниць і дивлячись на Ранда виряченими очима — мабуть, вважаючи, що бачать перші ознаки божевілля.

— Зі мною все гаразд, — оголосив він усьому двору, проте розслабилися тільки Діви, за винятком Енайли та Сомари, які й надалі занепокоєно дивилися на нього.

Аїльок не цікавив Відроджений Дракон, оскільки Ранд був для них Кар’а’карном, який, згідно із пророцтвами, об’єднає їх і поведе на смерть. Вони прийняли це спокійно, як приймали і здатність Ранда направляти Силу та все, пов’язане з ним, хоча, звичайно, не могли при цьому не хвилюватися. Інші — жителі мокрих земель, — іронічно подумав він, називали його Відродженим Драконом, хоча навряд чи здогадувалися, що це означає. Вони вірили, що він — відроджений Льюс Терін Теламон, прозваний Драконом, що запечатав отвір у в’язниці Морока і завершив Війну Тіні понад три тисячі років тому. І з яким закінчилася Епоха Легенд, коли останній контрудар Морока зачорнив саїдін, через що всі чоловіки, що могли направляти Силу — включно із Льюсом Теріном і Сотнею Споборників — почали божеволіти. Люди називали його Відродженим Драконом, навіть не підозрюючи, що якась частина Льюса Теріна Теламона може бути присутня у його свідомості, і що при цьому він такий же божевільний, як у часи Світотрощі, божевільний, як усі Айз Седай чоловічої статі, котрі до невпізнання змінили обличчя світу. Це був повільний процес, але чим більше Ранд дізнавався про Єдину Силу, тим майстерніше він користувався саїдін, тим сильнішав голос Льюса Теріна і тим важче було йому опиратися напасливим думкам покійника. Це була одна з причин, чому йому подобалося вправляння із мечем — втеча від думок.

— Нам треба будь-що знайти Айз Седай, — пробурмотів Башир. — Якщо ці чутки правдиві... Хай би мені Світло випалило очі, коли я відпустив ту...

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.