На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Зоман Чейнані

ШКОЛА ДОБРА І ЗЛА. СВІТ БЕЗ ПРИНЦІВ

Серія «The School for Good and Evil»

Опубліковано за домовленістю з HarperCollins Publishers в Сполучених Штатах Америки у 2014 році під оригінальною назвою «The School for Good and Evil. A world without princes»

Усі права застережено.

Серія «Школа Добра і Зла»

Софі та Агата повертаються до Гавалдона. Тепер, коли Директора Школи знищено, дівчата можуть прожити своє «Довго і Щасливо» вдома. Але щасливе закінчення казки не таке райдужне, як уявляла собі Агата. Вона розуміє, що любов подруги не зможе замінити кохання принца, і потай від Софі хоче повернутися назад. Бажання Агати відкриває портал до Школи. А точніше, до Школи Хлопців і Дівчат. Союз Агати і Софі зруйнував правила чарівного світу, об’єднав принцес із відьмами, чарівників із принцами. До чого призведе ця зміна, чи зможуть подруги повернути втрачену школами рівновагу, не втративши одна одну?

© The School for Good and Evil

Text copyright © 2014 by Soman Chainani

Illustrations copyright © 2014 by Iacopo Bruno

© Марунич Т. В., переклад, 2022

© ТОВ Видавництво «Ранок», 2022

Присвячено Марії Гонсалес

У вічній хащі лісовій,

там Школа є Добра і Зла.

Немов близнючки, вежі дві

Звелись у небо спроквола.

Одна для чистих і святих,

Для нечестивців друга Школа.

Якщо тікати здумав ти –

Не мрій, не вирвешся ніколи.

Та вихід є один – будь ласка:

Зумій зануритись у казку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

1
Бажання Софі

Спроба твоєї найкращої подруги вбити тебе лишає по собі певне відчуття неспокою.

Але Агата відганяла ці думки геть, дивлячись на золоті пам’ятники — свій та Софі, що височіли на освітленій сонцем площі.

— Я не знаю, чому воно має бути музикальним, — сказала вона, чхаючи від запаху гвоздик на власній рожевій сукні.

— Не смійте пітніти у костюмах! — Софі гримала на хлопця, який тужився через страшну гіпсову голову собаки, а поряд прив’язана до нього дівчина зашпорталася у власній симпатичній собачій голові.

Софі впіймала двох хлопців, позначених як «Чаддік» та «Раван», коли ті намагалися помінятися одягом.

— Школи теж не міняти!

— Але я хочу бути Щасливцем! — пробубонів Раван і натягнув похмуру чорну туніку.

— Моя перука муляє, — скиглила «Беатрікс», сіпаючи свою біляву перуку.

— Матуся не впізнає мене, — вигукнув хлопець у блискучій срібній масці Директора Школи.

— І НЕ ЖАЛІТИСЯ ЩОДО РОЛЕЙ! — гаркнула Софі, напинаючи костюм «Дот» на дочку коваля. А потім тицьнула їй до рук дві шоколадні цукерки. — Ти мусиш набрати двадцять фунтів до наступного тижня.

— Ти сказала, що це буде щось невеличке, — сказала Агата, дивлячись на хлопця, який гойдався на драбині, малюючи два знайомих зелених ока на великому театральному шатрі. — Щось цікаве до ювілею.

— У цьому місті є тенор? — Софі пронизливо верещала, впинаючись у парубків такими самими очима. — Чий голос змінився? Хто зможе зіграти Тедроса, найгарнішого, найчарівнішого принца у…

Вона озирнулася й побачила рудого кривозубого Редлі у вузьких бриджах, який випнув груди.

Софі похлинулася та позначила його «Горт».

— Це не справляє враження невеличкого, — промовила Агата голосніше, спостерігаючи, як дві дівчини витягують із кабіни білетера полотно з двадцятьма неоновими обличчями Софі. — І це не здається ці…

— Світло! — Софі гукнула двом юнакам, які висіли на мотузках…

Агата відвернулася від сліпучого вибуху. Крізь пальці вона зазирнула за оксамитову завісу позаду, прикрашену тисячею яскравих округлих білих ламп, що складалися у слова:

ПРОКЛЯТТЯ!

Композитор, сценарист, режисер та продюсер — Софі

— Це не занадто нудно для фіналу? — запитала Софі та повернулася до Агати. На ній була синя бальна сукня, темна, мов непроглядна ніч, із ніжним візерунком у вигляді золотого листя, на шиї Софі красувалася рубінова підвіска, а на голові — тіара із синіх орхідей.

— Згадала. Чи можеш ти заспівати партію?

Агата надулася мов сич.

— Ти геть з глузду з’їхала! Ти сказала, що це данина викраденим дітям, а не якась ярмаркова клоунада! Я не буду грати, я не буду співати, бо тут у нас костюмована репетиція показу марнославства, що навіть не має… що ЦЕ таке?

Вона тицьнула в стрічку з червоних кристалів на сукні Софі.

Королева Балу

Софі витріщилася на неї.

— Ти ж не сподівалася, що я розповім нашу справжню історію?

Агата насупилася.

— О, Агато, якщо ми не прославимо себе, хто ще це зробить? — простогнала Софі, дивлячись на гігантський амфітеатр. — Ми — руйнівниці прокляття Гавалдона! Убивці Директора Школи! Ми значніші за будь-кого з-поміж живих! Величніші ніж легенда! То де ж наш палац? Де наші раби? На річницю нашого викрадення з цього ненависного міста вони повинні вклонитися нам! Вони мусять схилятися, замість того щоб впадати за жирними, кепсько вбраними вдовами!

Її голос линув над порожніми дерев’яними лавками. Вона повернулася й побачила, що подруга пильно дивиться на неї.

— Старійшини дали йому дозвіл, чи не так? — промовила Агата.

Обличчя Софі потемніло. Вона швидко відвернулася й почала розподіляти ноти між акторами.

— Коли? — запитала Агата.

Софі не відповіла.

— Софі, коли?

— Наступного дня після вистави, — сказала Софі, розправляючи гірлянду на гігантському престолі. — Але все ще може змінитися, якщо вони побачать виконання на біс.

— Чому? Що такого у виконанні на біс?

— Усе нормально, Аггі. Я змирилася.

— Софі. Що такого у виконанні на біс?

— Він дорослий чоловік. І має право ухвалювати власні рішення.

— І ця вистава не має нічого спільного зі спробою зупинити весілля твого батька?

Софі обернулася.

— Чому ти взагалі про таке подумала?

Агата витріщилася на товсту бездомну каргу, прикриту рядном під престолом, позначену як «Гонора».

Софі тицьнула Агаті ноти.

— Якби я була тобою, то навчилась би співати.

Коли вони повернулися з Лісу дев’ять місяців тому, здійнявся страшенний ґвалт. Протягом двох сотень років Директор викрадав дітей із Гавалдона до своєї Школи Добра і Зла. Аж ось, після того як безліч дітей зникли назавжди і чимало сімей було зруйновано, двоє дівчаток нарешті знайшли шлях додому. Люди хотіли їх цілувати, обіймати, будувати їм пам’ятники, немов справжнім богам, які спустилися на землю. Щоб заспокоїти прохачів, Рада Старійшин порадила дівчатам роздавати автографи у церкві після недільних служб. Питання ніколи не змінювались: «Вони вас катували?», «Ви впевненні, що прокляття зруйноване?», «Ви бачили мого сина?». Софі запропонувала терпіти це самотужки, але, на її подив, Агата продовжувала приходити. Так-так, у ці перші місяці Агата робила щоденні інтерв’ю для міських новин, дозволяла Софі вдягати себе, робити макіяж і чемно терпіла маленьких дітей, яких ненавиділа.

— Засіб від хвороби, — скаржилася Софі, затискаючи ніс евкаліптом, перш ніж підписати ще одну книжку казок.

Вона помітила, що Агата посміхається хлопчику, якому підписала примірник «Короля Артура».

— Відколи це ти почала любити дітей? — пробурчала Софі.

— Відтоді, як вони благають мою матір оглянути їх, коли захворіють, — відповіла Агата, продемонструвавши плями губної помади на зубах. — У неї ніколи не було так багато пацієнтів.

Але до літа натовп зменшився. Саме тоді Софі вигадала робити плакати.

Агата здивовано споглядала напис на дверях церкви.

— Безкоштовний поцілунок?

— Тільки відбиток губ на їхніх збірках казок, — сказала Софі, витягнувши до свого кишенькового люстерка яскраво-червоні губки, мов для поцілунку.

— А звучить дещо інакше, — зауважила Агата, смикаючи поли цупкої зеленої сукні, яку їй позичила Софі.

Було очевидно, що рожевий колір зник із шафи подруги після повернення. Мабуть, тому що він нагадував їй про те, як вона була лисою беззубою відьмою.

— Послухай-но, новина про нас — давно не новина, — сказала Агата, знову смикаючи зав’язки сукні. — Час повернутися до нормального життя, як усі навколо.

— Можливо, цього тижня тут маю знаходитися тільки я. — Софі стрілила очима поверх люстерка. — Можливо, вони відчувають брак твого ентузіазму.

Але, крім смердючого Редлі, ніхто не прийшов — ані тієї неділі, ані наступної, коли Софі у своєму плакаті пропонувала «інтимний подарунок» з автографом, ані подальшої, коли вона обіцяла «приватну вечерю». До осені все затихло, діти склали всі свої казки у шафи, а містер Довіль помістив у вітрині магазину напис «Останній робочий день», бо тепер із Лісу не надходили нові казки. Наразі дівчата були просто ще одними жертвами прокляття. Навіть батько Софі забув про делікатність. На Геловін він сказав дочці, що отримав дозвіл Старійшин одружитися з Гонорою. Але він так і не попросив дозволу в Софі.

Біжучи поспіхом із репетиції під сильною, страшною зливою, Софі глипнула на свій колись осяйний пам’ятник, тепер укритий плямами пташиного посліду. Вона так тяжко працювала над цим. Тиждень масок з яєць равликів та огіркового соку, щоб скульптор міг зобразити її так, як слід. І ось тепер скульптура слугує туалетом для голубів.

Вона озирнулася на своє намальоване обличчя, що сяяло на шатрі вдалині, й заскреготала зубами. Вистава нагадає батькові, хто тут номер один. Нагадає їм усім.

Коли вона шльопала з площі до ряду будиночків, укритих дерном, з їхніх димарів саме клубочився дим, тож Софі легко дізналася, чим обідає кожна окрема сім’я: свинину в паніровці з грибним соусом смакували у будинку Вільгельма, яловичину та картопляний крем-суп — у Белль, бекон, чечевицю та маринований ямс{1} — у Сабріни…

Її батько любив попоїсти, але зазвичай не було чого.

От і добре. Нехай голодує, їй байдуже. Коли Софі підійшла до власного дому, вона вдихнула запах холодної порожньої кухні, запах, який нагадував батькові, що саме він втратив.

Однак зараз кухня зовсім не пахла пусткою. Софі знову вдихнула — линув запах м’яса та молока. Вона побігла до дверей. Штовхнула їх…

Гонора рубала сирі свинячі ребра.

— Софі, — пихтіла вона, витираючи пухкі руки. — Мені довелося закрити «Бартлбі», мені б не завадила допомога…

Софі дивилася крізь неї.

— Де мій батько?

Гонора намагалася причепурити своє кудлате, вкрите борошном волосся.

— Гм-м, ставить намет разом із хлопцями. Він подумав, що буде добре пообідати разом…

— Намет? — Софі кинулася до чорного ходу. — Зараз?

Вона вискочила в сад. Під поривами дощу двоє вдовиних синів тягнули мотузки кожен до своїх кілків, а Стефан намагався накинути петлю з мотузки на третій кілок, тим часом як рядно трепетало і здималося від вітру. Щойно Стефанові вдалося здійснити задумане, вітер зірвав намет, поховавши під напиналом і його, і хлопців. Софі почула, як хлопчаки загиготіли, а потім батько висунув голову з-під рядна.

— Саме те, що треба. Нам не завадить хтось четвертий!

— Чому ви ставите намет? — запитала Софі крижаним тоном. — Весілля ж лише наступного тижня.

Стефан став на ноги й прокашлявся.

— Воно відбудеться завтра.

— Завтра? — Софі зблідла. — Тобто завтра? Те саме завтра, яке настає після сьогодні?

— Гонора сказала, що ми повинні зробити це до твоєї вистави, — сказав Стефан, провівши рукою по недавно відпущеній бороді. — Ми не хочемо відволікати увагу від неї.

Софі стало зле.

— Але… як можна…

— Не хвилюйся через нас. Ми повідомили про зміну дати вінчання, і Джейкоб та Адам тут, тож за якусь мить намет стоятиме. Як минула репетиція? — Він обняв шестирічного хлопчика. — Джейкоб сказав, що він бачив світло з нашого ґанку.

— Я теж! — долучився восьмирічний Адам, обіймаючи Стефана з іншого боку. Чоловік поцілував їх у маківки.

— Хто б міг подумати, що я отримаю двох маленьких принців? — прошепотів він.

Софі дивилася на батька, її серце завмерло.

— Ну ж бо, давай, розповідай, що там у твоїй виставі, — сказав Стефан, посміхаючись.

Проте Софі раптом стало геть байдуже до вистави.

На вечерю була гарна печеня з ідеально приготовленою броколі, салатом із огірків, а також чорничними бісквітними кексами, але вона не з’їла ані шматочка. Софі сиділа, уп’явши очі в Гонору через вузький стіл, тим часом як решта цокотіли виделками, аж луна йшла.

— Їж, — припрошував Стефан.

Поруч Гонора потирала плетений комірець, уникаючи погляду Софі.

— Якщо їй не подобається…

— Ти приготувала саме те, що їй подобається, — сказав Стефан, озираючись на Софі. — Їж.

Софі не поворухнулася. Стукіт виделок стих.

— Чи можу я забрати її свинину? — запитав Адам.

— Ти та моя мати були подругами, чи не так? — звернулася Софі до Гонори.

Вдова похлинулася м’ясом. Стефан насупився й роззявив рота, щоб відреагувати, але Гонора схопила його за руку. Вона витерла губи брудною серветкою.

— Найкращими подругами, — вона посміхнулася й глитнула. — Дуже довго.

Софі заклякла.

— Цікаво, що було спільного між вами.

Посмішка Гонори зникла, і вона опустила очі на тарілку. Погляд Софі так само залишився прикутим до неї.

Стефан кинув виделку на стіл.

— Чому б тобі не допомогти Гонорі в магазині після школи?

Софі чекала, що Адам відповість йому, а потім побачила, що батько досі дивиться на неї.

— Я? — Софі зблідла. — Допомагати… їй?

— Бартлбі сказав, що моя дружина могла би використати додаткові руки, — наполягав Стефан.

Дружина. Це все, що Софі почула. Не злодійка. Не пройдисвітка. Дружина.

— Після весілля та вистави, — додав він. — Ти маєш звикати до буденного життя.

Софі повернулася до Гонори, очікуючи, що вона буде теж спантеличена, але та лише дещо стурбовано цмокала огірок сухими губами.

— Батьку, ти хочеш, щоб я… — Софі забракло слів. — Збивала м-м-масло?

— Твої тонкі рученята стануть трохи міцнішими, — відповів батько, жуючи, тим часом Джейкоб та Адам помірялися своїми біцепсами.

— Але ж я знаменитість! — вигукнула Софі. — У мене є шанувальники… у мене є пам’ятник! Я не можу працювати! Не з нею!

— Тоді, можливо, ти знайдеш інше житло. — Стефан узявся гризти кістку. — Бо якщо ти живеш із нами, то маєш робити посильний внесок. Інакше хлопці будуть раді отримати кімнату.

Софі задихнулася.

— Тепер їж, — він промовив настільки різко, що вона мусила підкоритися.

Різник підозріло гарчав і обсмоктував кілька кісток форелі, спостерігаючи за тим, як Агата одягає свою стару чорну сукню на іншому боці вогкої кімнати.

— Бачиш? Та сама стара Агата.

Вона сховала у скриню позичені в Софі барвисті речі, відсунула її до дверей і стала навколішки, щоб попестити плішивого зморшкуватого кота.

— Отже, тепер ти можеш знову бути привітним. — Різник зашипів.

— Це я, — сказала Агата, намагаючись приголубити його. — Я геть не змінилася.

Різник подряпав її й чкурнув геть.

Агата потерла свіжі мітки на руці поряд зі старими, що ледь загоїлися. Вона впала на ліжко, а Різник скрутився в порожньому пліснявому кутку якнайдалі від неї.

Вона перекотилася й обхопила подушку руками.

«Я щаслива».

Вона слухала, як дощ стукотить по солом’яному даху і стікає крізь діру в чорний казан матері.

«Дім, милий дім».

«Дінь, дон, дінь», — відповідав дощ.

«Софі та я».

Вона дивилася на порожню стіну з тріщиною. Дінь, дон, дінь… Так стукотить меч у піхвах по пряжці ременя. Дінь, дон, дінь… Серце калатало, кров палала, вона знала — це відбувається знову. Дінь, дон, дінь. Чорний котел став чорними чоботами. Солома на підшивці стелі — золотом його волосся. Небо у вікні — блакиттю його очей. Подушка в руках — засмаглими м’язами…

— Потрібна допомога, люба! — проспівав голос.

Агата прокинулася, тримаючи подушку, вологу від поту.

Вона зіскочила з ліжка, відкрила двері й побачила матір, яка тягнула два кошики: один — зі смердючим корінням та листям, інший — із мертвими пуголовками, тарганами та ящірками.

— Що у світі…

— Тепер нарешті ти можеш навчити мене варити зілля, які вивчила у Школі! — промовила Калліс і вручила кошики Агаті. — Сьогодні пацієнтів небагато. Тож ми маємо час для варіння!

— Я ж казала тобі, що більше не можу чаклувати, — гаркнула Агата й зачинила двері позаду. — Наші пальці тут не світяться.

— Чому ти не розповіси, що сталося? — запитала мати, відкидаючи чорне волосся. — Ти хоча б можеш показати мені зілля, яке викликає появу бородавок?

— Я залишила все це позаду.

— Ящірок краще використовувати свіжими, люба. Що ми можемо зробити з цими?

— Я забула все…

— Вони швидко псуються…

— ГОДІ!

Мати заклякла.

— Будь ласка, — попросила Агата. — Я не хочу говорити про Школу.

Калліс лагідно взяла кошик із її рук.

— Коли ти повернулася додому, я була щаслива, як ніколи. — Вона зазирнула в доньчині очі. — Але частина мене страждає від того, що ти здалася.

Агата втупилася у свої чорні кломпи, а мати потягнула кошики на кухню.

— Ти знаєш, як я ставлюся до марнотратства, — зітхнула Калліс. — Сподіваюся, наші нутрощі впораються з тушкованою ящіркою.

Агата різала цибулю при світлі смолоскипа й слухала материні теревені про се й те, як і щовечора. Колись вона любила їхній рай на кладовищі, їхню одноманітну самотність. Вона відклала ніж.

— Мамо, як зрозуміти, що зустрів справжнє кохання?

— Гм-м-м? — пробурмотіла Калліс. Худорлявими руками вона чистила кілька рибин у казані.

— Ідеться про людей у казці.

— Має бути написано, люба. — Мати кивнула на розгорнуту книжку казок, що визирала з-під Агатиного ліжка.

Агата глянула на останню сторінку — білявий принц та чорнява принцеса цілувалися на своєму весіллі на фоні чарівного замку…

КІНЕЦЬ

— А якщо ці двоє не можуть прочитати свою історію?

Вона подивився на принцесу в обіймах принца.

— Як вони зрозуміють, що щасливі?

— Якщо у них є запитання, вони, ймовірно, не щасливі, — відповіла мати, занурюючи у воду рибу, яка не потонула.

Агата ще трохи затримала погляд на принці. Потім закрила книжку й пожбурила її у вогонь під казаном.

— Настав час позбутися їх, саме так вчинили і решта містян.

Вона продовжила нарізати цибулю в кутку швидше, ніж раніше.

— Ти в порядку, любонько? — запитала Калліс, почувши її шморгання.

Агата потерла очі.

— Цибуля.

Дощ закінчився, але різкий осінній вітер зривався на кладовищі, освітленому двома смолоскипами над воротами, що чіплялися за полум’я, що стрибало. Коли вона підходила до могили, ноги їй затерпли, а серце калатало у вухах, благаючи тримати дистанцію. Її спина змокріла від поту, коли вона із закритими очима стала навколішки на бур’яни та бруд. Вона ж ніколи не дивилася. Ніколи. Глибоко вдихнувши, Софі розплющила очі. Дівчина ледь розгледіла розмитого метелика на надгробку над словами:

ЛЮБЛЯЧА ДРУЖИНА Й МАТИ

Два менші надгробки, обидва без табличок, стояли обабіч могили її матері, наче крила. Пальцями у білих рукавичках вона вибрала мох із тріщин на одному із них, занедбаному впродовж багатьох років забуття. Відірвавши цвіль, вона намацала брудними пальцями ще більші заглибини на камені, гладкі й осмислені. Щось було викарбувано там, на брилі. Вона нахилилася ближче…

— Софі?

Дівчина озирнулася й побачила, як Агата наближається у старому чорному плащі, притримуючи на блюдці хистку свічку.

— Мати побачила тебе з вікна. — Агата присіла біля неї й поставила свічку поряд із могилами.

Софі довго мовчала.

— Він думав, що це її провина, — сказала вона нарешті, дивлячись на два непідписані надгробки. — Два хлопчики, обидва народилися мертвими. Як іще він міг це пояснити?

Вона спостерігала за блакитним метеликом, що з’явився з темряви й сів на викарбуваний напис на материному занедбаному надгробку.

— Усі лікарі сказали, що вона не матиме більше дітей. Навіть твоя мати. — Софі зупинилася й ледь посміхнулася блакитному метелику. — Одного разу це сталося. Їй було так зле, що ніхто не вірив у те, що це буде тривати довго, але її живіт усе ріс. «Диво-дитя», так сказали про нього Старійшини. Батько вирішив, що він назве сина Філіпом.

Софі повернулася до Агати:

— Тільки ж неможливо назвати Філіпом дівчинку. — Софі зупинилася, її обличчя закам’яніло. — Вона любила мене, і не мало значення, наскільки я виснажила її. Незалежно від того, скільки разів вона спостерігала, як він іде до будинку її подруги й зникає всередині.

Софі стримувала сльози, доки могла.

— Її подруга, Агато. Її найкраща подруга. Як він міг? — гірко ридала вона в забруднені рукавички.

Агата опустила очі й не зронила ані слова.

— Я спостерігала, як вона помирає, Аггі. Розбита й зраджена.

Софі відвернулася від могили з червоним обличчям.

— Тепер він отримає все, що хотів.

— Ти не можеш зупинити його, — сказала Агата, торкнувшись її.

Софі сахнулася.

— Дозволити йому вийти сухим із води?

— Хіба в тебе є вибір?

— Ти думаєш, що це весілля відбудеться? — вигукнула Софі. — Побачимо.

— Софі…

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

24
Маски зірвано

Тедрос відірвався від Філіпа та відскочив, шалено червоний.

— Ні-ні-ні… — затинався він, повертаючись до Агати. — Це випадковість…

Але Агата підняла палець, що світився яскравим золотом, націлений на кучерявого хлопця позаду нього.

— Агато, послухай мене, — благав Філіп, відступаючи до блакитної верби.

— Ти змія, — прошипіла Агата, наближаючись. — Брехлива змія.

Тедрос інстинктивно закрив Філіпа щитом і навів свій сяючий палець на Агату.

— Облиш Філіпа, Агато. Бийся зі мною.

Але Агата навіть не подивилася на нього. Вона хижо дивилася на Філіпа, палець ставав усе яскравішим.

— Ти намагалася поцілувати його! Ти намагалася залишитися із ним тут, а мене відіслати додому!

— Це неправда! — закричав Філіп.

Тедрос підскочив до свого міцного друга:

— Ви знайомі?

— Ти була у вежі Директора тієї ночі. Ти напала на нас. Ти налаштувала його проти мене! — кидала Агата Філіпу.

— А ти обіцяла, що не підеш до нього! — спалахнув Філіп у відповідь. — Я не могла тебе втратити, Агато! Не спробувавши тебе повернути!

— Ти хотіла повернути нас додому брехнею? — шмагнула Агата.

— Чому мій найкращий друг і моя принцеса розмовляють? — дивувався Тедрос, йому здавалося, що він марить.

— Я мала довести тобі, що твоє бажання не правильне, — наполягав Філіп, він ледь не плакав. — Що найкраща подруга дорожча за хлопця.

Агата сердито похитала головою, згадуючи бажання, яке вона прокляла, серце, яким вона знехтувала, а воно весь час намагалося розповісти правду про подругу.

— Ти не бачиш? — сказала вона крижаним тоном. — Що більше ти намагаєшся нас розлучити, то міцнішим стає моє бажання.

Філіп не наближався, вражений у саме серце.

— Я досі не розумію, що відбувається, — прохрипів Тедрос з широко розплющеними очима.

— Ти обереш його? — звернувся Філіп до Агати, його підборіддя з ямочкою тремтіло. — Після того як я ризикувала життям, щоб урятувати нас?

— То це тому ти його цілувала? — кпинила Агата. — Намагаючись урятувати нас?

— Це він поцілував мене! — закричав Філіп.

— Стривайте… це був невдалий момент… — белькотів принц. — Ми друзі… як ти і Софі…

— Такий собі друг, — сказала Агата, дивлячись на Філіпа.

— Ти маєш мені повірити, Аггі, — наголосив Філіп. — Я обрала тебе, навіть якщо Тедрос обрав мене, навіть якщо я можу бути його навічно…

— Було темно, й обличчя виглядало інакше… — простогнав Тедрос, осідаючи на камінь. — Будь-який хлопець міг так помилитися…

— Ти сказала, що хочеш забути це місце, — захищався Філіп. — Ти сказала, що хочеш повернути наш щасливий фінал!

— Щасливе!!! Через тебе загинув хлопець! — заверещала Агата. — Через тебе нас обох можуть убити!

— Я лише хотіла, щоб ми повернулися додому до відправної точки. До того моменту, як ми взагалі тут опинилися. Перш ніж ми зустріли принца! — благав Філіп. — Я просто хотіла, щоб ми знову стали справжніми подругами.

— Справжні друзі дозволяють один одному вирости, — кипіла Агата. — Справжні друзі не заважають один одному кохати. Справжні друзі не брешуть.

Тедрос підвівся з каменя.

— Саме так! — гаркнув він до Агати. — Мені байдуже, звідки ви знаєте одне одного, — незалежно від того, чи ви давно розлучені кузен і кузина, чи таємні друзі за листуванням, чи ви разом ходили в похід у Маунт Гонорі, Філіп більше не твоя турбота, гаразд? — наполягав він. — Тож знайди свою безцінну Софі, поки я не змінив думку і не вирішив усе-таки вбити тебе.

Агата витріщилася на нього, а потім почала реготати.

— Що смішного! — прогарчав Тедрос.

— Ти й справді не бачиш? — дивувалася Агата. — Ти досі вважаєш, що це твій друг?

— Мій найкращий друг, — відповів принц. — І вперше я нарешті розумію, чому ти обрала Софі замість мене. Тому що Філіп розуміє мене. Він прикриває мою спину та б’ється за мене, як жодна дівчина не зможе. Я завжди вважав, що кохання — це про дівчат, але такий друг, як Філіп, — це щось глибше. Тому я обираю доброго друга, а не тебе, — знову, знову і знову.

— Дозволь мені розповісти тобі про Філіпа, — різко промовила Агата. — Філіп такий же добрий друг тобі, як і Ланселот був твоєму батьку.

Тедрос вишкірив зуби і витягнув меч.

— Що ти сказала?

Агата поглянула йому в обличчя і пом’якшилася.

— Ти ніколи не міг розрізнити Добро і Зло, чи не так?

Тедрос весь напружився, крізь нього промчав страх. Він повернувся до Філіпа, що відступив позад Агати. Він вийшов з тіні, і тепер у морозному яскравому світлі Тедрос міг побачити перелякане обличчя друга…

Але тепер воно змінилося.

Кожну секунду кожна пора Філіпа потроху змінювалася, наче скульптура з піску втрачала піщинку за піщинкою. Довгий ніс зменшувався, поки не перетворився на ґудзик, вії стали густішими, ельфійські вуха зменшилися, а брови вигнулися, як ніжні мазки. Його тіло теж почало мінятися. Швидше і швидше, наче закляття розпускало шви. Кремезні м’язи Філіпа перетворилися на кремову шкіру, а пухнасте волосся стало каскадом білявих кучерів. Ноги стали тонші, а стегна набули колишніх вигинів… і тепер у холодному світлі місяця прекрасна білявка здригалася у парубочій чорно-червоній мантії й оглядалася жалібно, наче перелякана кішка.

Тедрос притулився до дерева.

— Чому мені всі брешуть? — прошепотів він. — Чому навколо лише обман?

— Не всі, — спокійно промовила Агата.

Софі відійшла від Тедроса, намагаючись посміхатися.

— Не вбивай м-м-мене, Тедросе, — затиналася вона. — Бачиш? Я Філіп, усе ще твій друг… просто інакший…

Вона бачила, як Тедрос витріщається на неї, його блакитні очі затуманилися, наче він згадував усе, що щойно сталося, аналізував кожне слово. Поволі над ним засвітилося золоте сяйво, наче всередині з’явилося тепло, що розтопило темряву.

Софі полегшено розслабилася…

Але потім побачила, що Тедрос дивиться взагалі не на неї.

Він дивився на свою примарно бліду, темноволосу принцесу, що стояла під мерехтливою вербою.

— Т-т-ти кохала мене весь цей час? — м’яко промовив він.

Агата кивнула, по її щоках текли сльози.

— І все, що ти сказала у вежі, було правдою? — запитав Тедрос з вологими очима.

Агата знову кивнула, ридаючи ще дужче.

— А чому я не поцілував тебе? — сказав Тедрос хрипло. — Чому я тобі не повірив?

— Бо ти… цілковитий бовдур, — плакала Агата, хитаючи головою. — Чому хлопці такі дурні?

Тедрос посміхнувся крізь сльози.

— Може, думка про світ без принців не така вже й погана.

Агата пирхнула і врешті дозволила серцю безглуздо затріпотіти.

Софі безпорадно стояла між ними і спостерігала возз’єднання закоханих… більш невидима, ніж будь-коли.

Повз Тедроса пролетів вибух фіолетового світла, наче попередження.

З Лісу вибігла леді Лессо, вона навела палець на Тедроса.

— Агато, Софі, відійдіть від нього, негайно! — прошипіла вона, відступаючи до південних воріт. — Я заховаю вас у Лісах, поки не стане безпечно!

Ніхто не поворухнувся.

— Що ви робите! — гукнула вона Софі та Агаті. — Інші хлопці будуть тут будь-якої ми…

Але тепер леді Лессо вибалушила очі, бо Агата відступила до принца, який прихистив її у своїх обіймах. Чіпляючись одне за одного, вони дивилися на Софі у парубочій формі, що стояла в тіні дерев геть самотня.

— Що… що сталося… — запитала леді Лессо, вона крутилася між дівчатами.

— Я вважала, що зупинити твоє бажання буде Добром, Агато, — ридала Софі. — Я вважала, що роблю Добро.

Софі побачила, що навіть леді Лессо позадкувала, фіолетові очі вкрилися кригою розуміння.

— Хлопця вбито… учні зазнали поранень… Випробування на смерть… через… тебе?

— Давай, — Тедрос узяв свою принцесу за руку і промовив: — Нехай сама захищається.

— Я не хотіла стати такою, як матір. Я не хотіла закінчити геть самотньою, — благала Софі з мокрими щоками. — Я не хотіла завдати комусь шкоди…

— Пішли, Агато, — натиснув Тедрос.

Агата підняла очі на принца, такого чистого і відданого, як уві сні… потім на Софі, що ридала з розкаянням на іншому боці вербової долини.

Ніякого шахраювання. Ніяких секретів.

Цього разу настав час справжнього вибору.

Вибух червоного вогню злетів усередині долини, Агата і Тедрос закрутилися у хмарі червоного диму. Приголомшені, вони побачили червоні й білі феєрверки, що вибухали в різних частинах Лісу і падали вниз, як метеоритний дощ. Раптом світлячки на дошці хлопців вигоріли, знищуючи останні імена, включно з Філіпом і Тедросом… З гучним тріском дошка перетворилася на палаючу кулю. А на іншому боці Лісу дошка дівчат теж оглушливо вибухнула. Над західними воротами потяглися цівки чорного диму.

— Що відбувається? — видихнула Агата, у вухах дзвеніло.

Вона і Тедрос почули тихий, низький гул позаду, що ставав дедалі гучнішим…

Зблідлі, вони повільно озирнулися.

Чарівна імла над замками розвіялася і відкрила обидві Школи, що були вщент заповнені тілами, які з ревом стікали вниз, наче юрма мурах. Натовп дівчат стрибав із балконів на зламаний Напівдорожній міст; зі зброєю напоготові та запаленими пальцями, вони нависали над урвищем.

На іншому боці Затоки сотні галасливих хлопців та принців-найманців видерлися на міст зі свого боку. Вони були озброєні і прагнули крові.

— Вони знають, що я тут, — промовив голос позаду Агати і Тедроса.

Агата озирнулася до леді Лессо, фіолетові очі якої були прикуті до замків.

— Я порушила правила, — видихнула вчителька. — «Випробування» скінчилося.

Агата глитнула.

— Що це означає?

Вони дивилися на чотири сотні дівчат і юнаків, які прагнули вбити одне одного, їх розділяла лише дірка в мості.

— Війна, — промовив Тедрос. — Це війна.

Над їхніми головами верби почали сяяти яскравіше, як блакитні блискітки, поки сяйво не вибухнуло, наче грозова хмара, злітаючи над деревами. У місячному світлі вони побачили, що блискітки насправді були метеликами, тисячами метеликів, що надавали вербам неонового сяйва. Наче сарана, вони мчали крізь долину, перетворюючись на ураган. Агата закрила обличчя, поки Тедрос марно рубав їх мечем та збивав на землю…

Раптом вони почули гучний скрик, Агата повернулася і побачила, що хмара метеликів відірвала леді Лессо від землі.

— Евелін… — промовила леді Лессо, заклякши від жаху. — Вона чула все…

— Заждіть! — Агата кричала, намагаючись утримати її.

У паніці леді Лессо притисла губи до вуха Агати, коли метелики тягли її геть.

— Поцілуй його, Агато! — прошепотіла вона. — Поцілуй його, як настане час!

А потім метелики відірвали її й потягли до Школи, її останнє прохання поглинув шум війни.

Агата завмерла, стоячи на осяяній місячним світлом долині, хапаючи повітря.

— Що вона сказала? — запитав голос.

Агата подивилася на збентеженого Тедроса, його золоте волосся було скуйовджене.

— Агато? — промовив інший голос.

Агата озирнулася і побачила, що останній пекельний червоний дим розвіявся і стало видно Софі.

— Що сказала леді Лессо? — запитала подруга з напруженим обличчям.

Агата подивилася на Софі через долину, освітлену місяцем сцену; вдалині, наче хор, було чутно вир війни.

Угорі раптом верхівки дерев почали шелестіти та гойдатися, почувся гучний тріск…

Агата відсахнулася з переляку, бо на них крізь верби сунула срібна вежа Директора Школи. Вежа досягла освітленого місця і почала зупинятися настільки потужно, що розітнула землю, залишивши Тедроса по один бік, а Софі — по інший бік довгої нерівної тріщини, Агата ж стояла між ними на лінії розлому.

З вікна вежі вилетіла остання зграя метеликів, що, ледь торкнувшись землі, набула форми. Як актриса на сцену, Евелін Сейдер ступила в освітлене коло. Довгими нігтями вона тримала книжку з вишневого дерева, яка була знайома Агаті.

Це була їхня казка.

— «Випробування», — проворкотіла Декан. — Таке смачне слово. Так багато містких значень. Експеримент заради висновку, наприклад. Чи перевірка віри та витривалості. Чи важкий період чийогось життя. А ще… я віддаю перевагу більш формальному визначенню.

Вона зробила драматичну паузу, дивлячись на Тедроса і Софі, які стояли по різні боки. Її темні брови злетіли над темно-зеленими очима.

— Формальний суд перед свідками для визначення провини.

Її погляд звернувся до Агати, що стояла посередині.

Декан таємничо посміхнулася.

— Тож почнемо випробування.

Гострим нігтем Евелін відкрила шов зверху корінця книжки. Сяючий Казкар вирвався на волю, він світився несамовитим червоним, а «Казка про Софі та Агату» з рук Декана злетіла у місячне світло. Перо відкрило книжку гострим кінцем, розбризкуючи чорнило по сторінках, коли проміжки історії заповнювалися кольоровими малюнками. На останній сторінці перо сповільнилося, йому був потрібен час, щоб намалювати Агату між Тедросом і Софі…

Але ця Софі не була схожа на Софі, що була зараз перед Агатою.

Софі на малюнку була лисою відьмою у бородавках.

Під відьмою перо написало єдиний рядок:

«Увесь час лиходійка була прихована».

Агата і Тедрос повільно подивилися на Софі, таку прекрасну в місячному сяйві.

— Бачиш, Агато, ти думала, що це я викликала симптоми Софі. Що це саме я лиходійка. — Евелін сіла на колоду на темному боці долини. — Але це була не я, чи не так?

— Агато, я не відьма… ти знаєш, що я не відьма… — промовила Софі.

Але Агата відступила від подруги, вона перейшла на бік Тедроса. Софі почервоніла від здивування.

— Ти думаєш, я все ще можу бути Злом? — видихнула Софі. — Що я можу зашкодити тобі?

В Агати тремтіли руки.

— Відьми завжди руйнують казки, Софі. Відьми брешуть, щоб отримати свій кінець.

Софі звернулася до Тедроса.

— Я була тобі гарним другом, чи не так? Таким другом відьма не зможе бути! Скажи їй!

— Гарним другом? Дружба, збудована на брехні, — це не дружба, — спалахнув Тедрос. — Директор дійшов до краю землі, щоб знайти когось настільки ж лихого, як він сам. Тепер ми бачимо, чому він обрав саме тебе, Софі. Ти завжди була лихою, скільки живеш.

— Я не зла! Я намагаюся бути доброю! Чи ви не бачите? Я намагаюся! — кричала Софі. — Директор помилявся! Він помилявся щодо мене!

Агата витріщалася на жахливу каргу в книзі і відступала ближче до Тедроса.

— Казкар не бреше, Софі…

— Ні… Агато, будь ласка, — промовила Софі. — Ти знаєш правду…

Спустошена, вона побігла до Агати вздовж розлому в долині, але пекучий біль у шиї примусив її закричати, а потім іще більше болю промчало крізь її зап’ясток і передпліччя.

Агата і Тедрос відступили від неї з широко розплющеними очима, і шлунок Софі стисло кригою. Вона повільно підняла руку і побачила, що та спотворена двома огидними чорними бородавками. На шкірі, що почала вкриватися зморшками, наче кисле молоко, та коричневими цятками, стало з’являтися ще більше бородавок.

— Ні… це вона… це Декан… — задихалася Софі, але Евелін зникла. — Це вона таке робить зі мною!

Агата тулилася до Тедроса, вони обидва підняли на Софі пальці з однаковим золотим сяйвом. Волосся Софі вилазило пасмами, на спині виріс горб, а ноги перетворилися на кістляві палки.

Агата похитала головою, вона розривалася між жалем і злістю.

— Це була ти, Софі. Це завжди була ти.

— Мені шкода… за все, що я зробила… — плакала Софі, здригаючись від болю. — Але я не така!

— Ти більше не можеш бути тут, Софі, — сказала Агата. — Тепер ми нарізно.

Тедрос приголомшено подивився на свою принцесу.

— Агато, ні! — закричала Софі.

Казкар раптом став іще червонішим, відчуваючи, що невдовзі настане «Кінець».

Агата вагалася. Зуби Софі чорніли і гнили, волосся випадало все швидше. Обличчя Агати пом’якшилося від туги…

— Ми будемо щасливі все життя, Агато, — натиснув Тедрос. — Але ми маємо зробити це зараз.

Агата кивнула на знак згоди зі сльозами в очах.

— ТИ МАЄШ ПОВІРИТИ МЕНІ! — благала Софі.

— Я не можу, Софі, — відповіла Агата, тримаючи Тедроса. — Я більше не можу вірити тобі.

— НІ! — закричала Софі, кидаючись до неї, але її знову пронизав біль.

Агата вчепилася у Тедроса міцніше, коли Софі з виттям здригнулася. Її вкритий бородавками череп блищав, тепер вона перетворилася на стару потворну каргу…

— Агато, час, — сказав Тедрос, бо Софі повзла до них вздовж розлому.

— Агато, я не хочу бути, як вона, — благала Софі. — Я не хочу закінчити, як моя мати!

Вона простягла постарілу руку до єдиної подруги…

Агата зустріла її погляд з глибокою, жахливою журбою. А потім відвернулася.

Софі відсахнулася, спозираючи за Агатою в обіймах Тедроса.

— Ні… не це… — видихнула Софі.

Тедрос подивися в очі Агати з обіцянкою.

— Назавжди.

Агата відчувала, що її бажання ставало сильнішим з кожним ударом серця, благаючи довіритися йому.

І цього разу вона послухалася.

Агата довірила себе своєму принцу.

— Назавжди.

Тедрос обхопив її щоки і поцілував, їхні губи торкнулися вперше. Голову Агати охопило світло, сліпуче сяйво понеслося судинами. Коли його тепло розлилося по її тілу, Агата почула, що позаду затихає звіриний крик Софі, тихіше, тихіше, доки не настала тиша. Притискаючи Тедроса ближче, Агата відчула, як на серці стало легко, час розтягнувся, страх перетворився на попіл, наче вона врешті знайшла своє Довго і Щасливо, наче вона знайшла закінчення, яке не можна відібрати…

Вони нарешті розімкнули губи, хапаючи повітря. Вони подивилися у відкриту книжку у світлі місяці, на сторінці розлилося зображення їхнього скріплюючого поцілунку, відьма зникла з їхньої казки… останнє слово з’являлося…

КІНЕ

Евелін Сейдер підсунула палець під вістря пера, з нього потекла кров, коли вона вкололася об кінчик…

«ЦЬ» залишився недописаним.

Агата опустила погляд на землю. З трави визирала лиса зморщена відьма, її зів’яле обличчя було вкрите сльозами. Аж раптом Софі дуже швидко повернулася у свою молоду подобу, відьма зникла, замість неї була зраджена дівчина з розбитим серцем.

Серце Агати підскочило до горла. Вона дивилася на подругу, яку залишила позаду… вона досі була тут. Подругу, яка щойно була присутня під час поцілунка, що не зміг відправити її додому, самотню і нікому не потрібну.

В очах Софі не було пробачення чи заклику. Лише відчуження, ніби вона тепер не знала темноволосу принцесу.

Відчуваючи приреченість, Агата пошукала поглядом Декана.

— Хтось може вважати, що викликати симптоми відьми, а потім звинуватити у цьому бідолашну дівчину — це поведінка, не гідна Декана. Але ж знову, я маю слабкість до хороших закінчень, — Декан манірно посміхнулася, коли зграя метеликів витягла Казкаря з її пальця й утримувала його у повітрі. Вона висмоктала кров з пальця, дивлячись на підвішене перо. — Але з цими розв’язками цікава річ. Історія не вважається закінченою, поки Казкар не напише «Кінець». А, як ви можете побачити, вам бракує пари букв. Що значить, що ми так і не досягли фіналу.

Евелін посміхнулася Агаті.

— І коли ти вже маєш своє закінчення, люба принцесо, здається, Софі має право на свій шанс, як ти вважаєш?

Софі подивилася на неї, її очі сяяли наче смарагди.

— Віддай нам перо, — виплюнув Тедрос, витягаючи меча.

Евелін навела на нього палець, і верба схопила його гілками і прив’язала до стовбура.

Тедрос шалено пручався.

— Що ти… — і гілка затулила йому рота.

— Розумієш, Агато, мої метелики допомогли вам повернутися до Школи, бо я почула бажання, варте закінчення вашої казки. Але це було не твоє бажання, — сказала Декан, кружляючи навколо Агати. — Це було бажання Софі.

— Щ-щ-що? — пробелькотіла Софі.

— О-о-о, так, ти теж загадала бажання, любонько, — промовила Декан. — Ти не пам’ятаєш?

З її сукні злетів метелик, і безтілесний голос почав говорити, коли він тріпотів неоновими крильцями:

«Я б хотіла знову побачити її, — промовляв голос Софі. — Я б усе зробила. Будь-що».

Агата згадала слова… що були сказані біля могили… коли вони тримали одна одну в обіймах…

— Моя м-м-мати? — задихнулася Софі, вона раптом просяяла. — Але моя мама мертва… і ніщо її не поверне…

— Ти ж у власній казці, любонько, — запропонувала Декан. — Бажання дуже могутні, якщо ти зробиш будь-що заради них.

Серце Агати зупинилося. Вона пильно подивилася на Декана, її великі очі розширилися.

«Весь цей час лиходій ховався».

Але це не Софі. І не Евелін. Це…

— НІ! — Агата кинулася до Софі. — Софі, ні! Вона використовує те…

Її теж схопили вербові руки і припнули до дерева поруч із принцом, заткнувши рота.

Софі не звертала уваги на приглушені крики Агати. Її погляд повернувся до Декана.

— Що я маю зробити?

Евелін наблизилася і попестила гострими нігтями обличчя Софі.

— Це має бути справжнє бажання. Прагнення заплатити будь-яку ціну, щоб побачити її знову.

Агата кричала крізь кляп, але не спромоглася промовити жодного слова…

— Яку ціну? — насупилася Софі.

— Агата поцілувала принца, Софі. Вона намагалася вигнати тебе назавжди і зробити тебе відьмою, — зловісно промовила Евелін. — Ти тепер нікого не маєш. Ні принца. Ні подруги. Ні батька. Тобі ні до кого повертатися. Нікому довіряти.

Софі подивилася їй у очі, зажурена.

— Чи ти не бачиш єдину особу, що кохає тебе і варта будь-якої ціни? — вкрадливо промовила Евелін.

Софі не рухалася, вона чула приглушені крики Агати позаду.

— І я насправді зможу її побачити знову? — запитала Софі.

— Твоє бажання може закінчити казку так само, як і Агатине, — відповіла Евелін. — Тільки це має бути справжнє бажання.

Агата рвалася на волю, гілки роздирали її руки…

— Я готова, — кивнула на знак згоди Софі.

Евелін посміхнулася на всі зуби. Вона торкнулася своїх грудей і витягла з серця довгу блакитну цівку світла, що осяяла нічне небо. Коли вона це зробила, метелики на сукні знову стали пурпурово-червоними…

Агата заволала від жаху, але Софі не зводила очей з блакитного світла, що почало скручуватися в гіпнотичну левітуючу сферу.

— А тепер закрий очі і гучно прокажи своє бажання, — лагідно промовила Декан.

Софі закрила очі.

— Я зроблю будь-що, аби знову побачити маму, — видихнула вона, намагаючись не зважати на крики Агати.

— По-справжньому, — хижо промовила Декан. — Бажання спрацює, тільки якщо воно справжнє.

Софі заскрипіла зубами.

— Я зроблю будь-що, аби знову побачити маму.

Запанувала тиша, бо навіть Агата замовкла.

Софі відкрила очі й побачила, як сфера почала обертатися у повітрі, з неї виривалися промені моторошного блакитного світла. Дюйм за дюймом світло росло, набирало об’єму, поки Софі не відсахнулася, бо побачила фантом людини, що набув форми.

Дві примарні маленькі босі ноги пропливли над блакитною травою. Софі повільно підняла очі до блакитної мантії, що розвивалася, блідих тонких рук, що визирали з рукавів, довгої лебединої шиї… й обличчя, що могло бути дзеркалом, з янгольською білою шкірою, маленьким круглим носом та холодними зеленими очима. Привид посміхнувся з любов’ю до Софі, і та впала на коліна.

— Мамо? — прошепотіла вона. — Це насправді ти?

— Поцілуй мене, Софі, — промовила мати, її голос був невиразним і відстороненим. — Поцілуй мене і поверни до життя. Це єдина ціна, що я прошу.

— Поверни до ж-ж-життя? — затнулася Софі.

Позаду неї Агата кричала, поки не втратила голос…

— Колись тебе повернув до життя поцілунок подруги. Поцілунок любові, — сказала мати Софі. — Але цей фінал тривав недовго, чи не так? Тепер твоя черга знайти справжнє кохання.

— Але ніхто не любить мене, — видихнула Софі. — Навіть Агата.

— Я люблю тебе, Софі. Але ти не маєш скінчити так, як я, — втішала її мати. — Бо є хтось, хто любить тебе більше, ніж Агата. Хтось, хто кохає тебе за те, ким ти є.

Агата відчайдушно жувала гілку, що затуляла їй рота…

— Це ти? Це ти — моє справжнє кохання? — запитала Софі у матері, широко розтуливши очі.

Мати посміхнулася.

— Ти лише маєш довіряти мені.

— Я довіряю тобі, — сказала Софі, її обличчям бігли сльози. — Ти єдина знаєш, хто я є.

— То поцілуй мене, Софі, та не розривай поцілунок, — попередила мати Софі. — Розірвеш — і втратиш останній шанс на любов.

Агата сильніше вгризлася у гілку, намагаючись перекусити її…

Софі ступила до привида, її серце калатало.

Агата відчула, що верба тріснула…

— Поцілуй мене зараз, Софі, — промовила мати. — Поки не стало запізно.

Агата виплюнула кляп.

— СОФІ, НІ! — закричала вона.

Але у згасаючому місячному світлі Софі притисла губи до материних. Обличчя Софі пом’якшилося, воно світилося надією, що щастя ось-ось настане… Що саме цей поцілунок приведе її до епілогу, якого вона варта…

Але потім поцілунок став холодним, важким, і Софі побачила, як обличчя фантома почало здригатися і розкладатися, наче йому тисячі років. Шкіра почала відлущуватися від згнилого поцяткованого черепа. Перелякана Софі хотіла перервати поцілунок, але згадала попередження матері і втримала губи, не зважаючи на крижаний холод, прагнучи любові, що ніколи її не залишить, глибшої за любов принца чи подруги. Повільно шкіра стала щільнішою, схожою на білий мармур, обличчя втратило фантомне сяйво, стало молодшим, молодшим… поки Софі не відсахнулася у впізнаванні. Живі губи хлопця відірвалися від неї.

Голі, кольору слонової кості ноги ступили на землю, темно-синя трава пірнула між пальці. Директор Школи підняв голову, він був без маски, у своїй блакитній мантії, його молоде різьблене обличчя було бездоганним і примарно блідим, а густе волосся — білим.

Агата і Тедрос занепали духом, вони взялися за руки під путами.

Софі дивилася на Директора, що повстав до життя, більш привабливий, ніж будь-який хлопець, якого вона знала.

— Ви… ви зробили все це…

— Заради тебе, — прошепотів Директор. Він торкнувся її щоки довгими холодними пальцями. — Я казав тобі, Софі. Ти завжди будеш моєю.

— Ти не хочеш його! — прокричала Агата. — Він Зло, Софі! Найчистіше Зло! Ти все ще можеш передумати! Це ще не «Кінець».

Софі врешті подивилася на неї, сльози котилися її обличчям. Коли вона зустріла переляканий погляд Агати і в її очах побачила відображення жахливої лиходійки, Софі раптово відчула, що все це насправді. Вона похитала головою, її серце розривалося. Агата права… вона має зупинити це, вона має зупинити це Зло, вона має відізвати бажання…

Але потім Софі побачила маленьку руку подруги в сильній долоні принца.

І зрозуміла, що Агати більше нема.

Коли Директор Школи притягнув її у свої важкі холодні обійми, вона не поворухнулася.

Агата зблідла від подиву.

— А що ж до мене? — промовив голос.

Директор нетерпляче повернувся до Евелін.

— Я повернула ваше справжнє кохання, — вколола вона. — Як ви й просили.

— До речі. Без сумніву, твій брат передбачив, що твоя допомога знадобиться саме для цього, — посміхнувся Директор, погляд крижаних блакитних очей зустрівся з її. — Гарантія, що моя кохана повернеться неушкоджена і сповнена сил.

Евелін гордо посміхнулася йому. Але потім її обличчя почало мінятися… коли очі Директора спалахнули червоним і вп’ялися в її, Евелін схопилася за серце, наче воно зупинилося, і вдавилася останнім подихом.

— А тепер ти виконала завдання, — промовив Директор, міцніше стискаючи Софі.

Евелін упала на землю і розсипалася на тисячі мертвих червоних метеликів. Ті, що тримали Казкаря, затремтіли і різко впали, випустивши його просто до рук Директора.

Він подивився на Агату і Тедроса, що були разом прив’язані до дерева.

— То де ми зупинилися?

Він відпустив Казкаря і спостерігав, як той кинувся до підвішеної книжки. Він витер недописане слово під поцілунком Агати і Тедроса. Миттю створив нову сторінку і намалював яскравий малюнок, де цілуються Софі і Директор Школи, а потім знову почав виводити просте слово…

КІНЕ..

— Софі, ні! — заволала Агата.

Казкар викарбував останні літери, книжка закрилася і потім м’яко упала на траву без жодного звуку.

Агата повільно підняла очі і побачила, що Директор спозирає на неї, обіймаючи Софі за талію.

— Один… — посміхнувся він.

Обидві Школи раптом стали похмуро-чорними, тепер вони не відрізнялися одна від одної, обидві були темніші і жахливіші за стару Школу Зла…

— Два…

Провал у Напівдорожньому мості миттю відновився, дівчата і хлопці кинулися одне на одного з піднятою зброєю, готові до війни…

Директор Школи посміхнувся Агаті.

— Три…

Несподівано Агата почала мерехтіти і поступово зникати.

— Зажди! — закричав Тедрос у кляп.

— Він відсилає мене додому! — вигукнула Агата до принца, вона почала зникати швидше. — Поцілунок Софі відсилає мене додому…

Вона повернулася до Софі і вже почула удари годинника на вежі, що ставали дедалі ближчими… ближчими…

— Софі, допоможи мені залишитися! Візьми за руку і допоможи мені залишитися!

Але Софі стояла поряд із Директором. Її очі були повні горя.

— Він обрав мене, Агато, — м’яко промовила Софі. — А ти — ні.

Агата закричала від жаху, вона стала майже прозорою…

— Я вважаю, що заборгував твоїй подрузі послугу, — посміхнувся Директор, відштовхуючи Софі. — Зрештою, вона колись забрала моє справжнє кохання.

Директор підняв із землі меч Тедроса.

Нажаханий Тедрос борсався у путах.

Агата задихнулася від страху…

— Підходить, — задумливо промовив Директор, вивчаючи Екскалібур. — Померти від батькового меча.

Він заніс меч над принцом і вдарив, його очі палали червоним.

— НІ! — скрикнула Агата, перетворюючись на світло.

Коли лезо вже розітнуло сорочку Тедроса, Агата схопила руку принца і меч пройшов крізь повітря, Тедрос мерехтів неушкодженим у руках Агати.

Поступово зникаючи разом із принцом, Агата побачила глузливу посмішку Директора, що стискав Софі у холодних кам’яних обіймах, коли вони разом відірвалися від землі й полетіли у його вежу. Софі й Агата мовчки востаннє подивилися одна одній у вічі.

Колись вони були по-справжньому закохані, але тепер розлучалися, як незнайомки, кожна в обіймах хлопця. Добро з Добром, Зло зі Злом…

Обидва бажання були виконані.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.