На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

ДIЙОВI ОСОБИ

Miстер Мунлайт

Лідер котів-детективів. Хитрий, полюбляє пригоди, наділений винятковою інтуїцією!

Жозефіна

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Розділ 10.
НАГОРОДА ДЛЯ ДОДО

До цього моменту у зловмисників усе йшло за планом. Поки поліція стовбичила біля входу до банку, злодії пробралися до салону пані Шанталь, спустилися в каналізацію й звідти дісталися до банківського сховища. Вони спокійно завершили свій підкоп, проникли у величезний сейф… і тепер збиралися повернутися додому з дорогоцінними злитками.

Крадії були впевнені, що їм нічого не загрожує. Тож уявіть собі їхній подив, коли вони зіштовхнулися з чотирма скуйовдженими котами й озвірілим бульдогом. І тим паче вони не очікували побачити здивованого поліціянта, якого пес тягнув на повідцю!

— Поліція! — раптом вигукнув ватажок банди, впустивши ліхтар.

— Тримай злодія! — крикнув інспектор, прочитавши напис на скрині.

Схвильований не на жарт Рамп’є нарешті відпустив повідець Кошемара, вихопив пістолет, який висів у нього на поясі, й загорлав:

— Ані руш, НЕГІДНИКИ!

Мунлайт свиснув — за цим сигналом коти заховалися в темному кутку тунелю. Кошемар же, розлючений, а тепер ще й оглушений пострілом, не придумав нічого кращого, як накинутися на кремезного злодія та звалити його на землю.

Скриня впала на ногу «доктору», від чого чолов’яга розверещався, наче скажена мавпа. Від удару скриня розкрилась, і всі побачили всередині купу сяйливих золотих злитків.

Ватажок злодіїв і пані в червоному капелюсі одразу ж кинулися навтьоки… Але, на свою біду, перечепилися через бродячого кота та хитру сіамську кішечку і гепнулись просто на брудну долівку.

Рамп’є, який загубив свій капелюх і пістолет, довго приходив до тями, та врешті-решт зміг виголосити улюблену фразу всіх поліціянтів:

— Руки вгору! Вас заарештовано!

Наступного дня не було ще й десятої ранку, а тихий квартал Маре вже гудів, як вулик. Скрізь стояли поліційні машини й офіцери, журналісти заполонили всю вулицю, розмахуючи блокнотами і клацаючи великими фотоапаратами.

Переможний інспектор Рамп’є, який так і не встиг забігти додому переодягнутися, стояв на сходах поліційного відділку. Вони з Кошемаром вдавали із себе великих героїв, роздавали інтерв’ю, фотографувалися… Картина була вкрай кумедною: обоє були обвішані всілякими каналізаційними відходами, а смерділи нечистотами так сильно, що журналісти щосили намагалися триматися від них на шанобливій відстані.

Пані Шанталь, яку не обходили ні банки, ні каналізації, за графіком відчинила свій салон й одразу ж почала накручувати зачіски, фарбувати нігті, пшикати парфумами на дам у прикрасах…

Красуня Коко вийшла до підсобки та раптом почула стукіт у двері чорного входу.

— Ох, це ви! — сказала кішечка. — Де ви поділись? І що з вами сталося вчора ввечері?

Містер Мунлайт тримав між зубами свіжу газету, яку прихопив із дому (художник Бонне приносив її щоранку).

— Ось, — відповів він.

На першій сторінці великими літерами було надруковано:

«ГУЧНЕ ПОГРАБУВАННЯ ЦЕНТРАЛЬНОГО БАНКУ БУЛО ЗІРВАНЕ»,

а нижче:

«Інспектор Рамп’є заарештував грабіжників. “Моя інтуїція ніколи мене не підводить!” — заявив інспектор».

— Тьфу! — пирхнула Жозефіна. — Ми робили всю брудну роботу, а почесті отримує це патякало!

— Але ж головне, що зловмисників упіймали, чи не так? — зауважила Коко.

Додо кивнув і, вихляючи хвостом, підійшов до кішечки.

— Так, моя люба. Коштовності хазяїжки Жозефіни тепер у безпеці… й більше ніхто і ніколи не вломиться до твого салону вночі. Місію виконано!

— Так і є, — сказала Коко. — Щиро дякую! Чи можу я чимось вам віддячити?

Жозефіна всміхнулася подрузі, мовляв: «Та ні, ти що. Для нас це звичайна справа».

Але Мунлайт ніяково кашлянув.

— Взагалі-то… — пробурмотів кіт. — Сьогодні ввечері відкривається виставка мого друга Бонне. І якщо я вже тут… чи не могла б ти привести до ладу моє хутро, мила Коко?

— Ну звісно! — одразу ж відповіла кішечка. — Розчісування екстралюкс-класу, крем проти зморщок, крем для шкіри навколо очей і укладання шерсті. Повний комплект процедур для Мунлайта.

Кішечка потягнулася і додала:

— Я тут подумала, що ви всі заслуговуєте на нагороду. Ти, Жозефіно, можеш прийти до мене на безкоштовний лапокюр. А для тебе, Бубончику, в мене є гумовий м’ячик, із яким ти можеш гратися скільки завгодно.

— Вау-няу! — зраділо кошеня.

— А для тебе, мій любий Додо…

— Так? — у передчутті запитав Марселець.

Коко м’яким кроком підійшла до бродяжки й, прудко нахилившись уперед, поцілувала його в щоку.

Відтак красуня крутнула хвостиком і зникла в коридорі. Мунлайт, Жозефіна і Бубончик поспішили за нею, і лише Додо залишився нерухомо, наче статуя, стояти в провулку.

— Ах, ну і кішечка! — зітхнув він, мрійливо дивлячись кудись удалечінь. — А взагалі я завжди знав: шарм бродячих котів має величезну силу!

Отож, після таких чудових слів і під акомпанемент веселого котячого сміху, чергова пригода наших вусатих детективів добігла свого кінця.

ПРО АВТОРІВ

Алессандро Ґатті народився 1975 року в Александрії, утім більшу частину життя провів у невеличкому селищі Каламандрана, що розташовується в Монферраті.

a1 Алессандро Ґатті

Давіде Морозінотто народився 1980 року у Кампосамп’єро, але більшу частину життя прожив у містечку Есте, що розташовується у провінції Венето.

a2 Давіде Морозінотто

Познайомилися чоловіки випадково, але дуже міцно потоваришували. І не дивина, адже обидва полюбляють вигадувати історії та ходити по ресторанах. Особливо у Нью-Йорку.

Як ви, певно, здогадуєтесь, вони ще й дуже полюбляють котів. Алессандро, бо… а спробуйте здогадатися, подивившись на прізвище автора Gatti. А Давіде через те, що колись працював нянем для котів.

Решту часу Алессандро проводить у Турині, поринаючи у важкі філософські роздуми… які регулярно закінчуються дрімотою.

Натомість Давіде мешкає у Болоньї і на дозвіллі любить почитати та пограти у відеоігри... Хоча всіх переконує, що так треба для роботи.

Ця історія для дітей перша, яку автори написали разом, але окремо один від одного вони опублікували вже чимало книжок.

ПРО ІЛ ЮСТРАТОРА

il Стефано Турконі

Я народився у невеликому містечку у провінції Мілан 1974 року. Коли я був маленьким, усі мої друзі хотіли стати пілотами космічних кораблів, але я мріяв стати фермером, бо мені подобалися тварини, а моїм улюбленим мультфільмом був «Хайді». На жаль, я лінивий! Я люблю прокидатися пізно, а коли мені пояснили, що на фермі потрібно вставати на світанку і працювати весь день, уявіть собі драму! Я одразу ж передумав. Мені подобалося малювати, і думка, що єдиним зусиллям є заточення олівця, була привабливою. Тому я вирішив стати креслярем. Зараз я живу зі своєю дружиною, яка є авторкою коміксів (так вийшло!). У вільний час я люблю ходити в гори і мандрувати в далекі країни.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.