На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Салман Рушді

САТАНИНСЬКІ ВІРШІ

Роман

Видавничий дім «Фабула»
2025

Оригінальна назва твору: The Satanic Verses

Copyright © Salman Rushdie 1988

© Т. Бойко, пер. з англ., 2024

© ВД «Фабула», 2025

ISBN 978-617-522-182-2 (epub)

All rights reserved. Усі права збережено.
Жодної частини цієї книжки не може бути відтворено або передано в будь-якій формі або будь-якими засобами, електронними чи механічними, включно з фотокопією, записом чи будь-якою системою зберігання та пошуку інформації, без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Рушді Салман

Р82 Сатанинські вірші. Роман / пер. з англ. Т. Бойко. — Харків : ВД «Фабула», 2025. — 512 с.

ISBN 978-617-522-183-9

Роман Салмана Рушді «Сатанинські вірші» вийшов з друку понад 35 років тому й відтоді є однією з найпереслідуваніших книжок у світі. Його автор, британський письменник індійського походження, пережив кілька замахів після фетви іранського лідера, що містила заклик до страти Рушді. Мусульманський світ був обурений тим, як письменник інтерпретував історію пророка Мухаммада.

Та оповідь про засновника ісламу є тільки однією з чималої кількості сюжетних ліній твору.

«Сатанинські вірші» — блискучий зразок роману, написаного в жанрі магічного реалізму. У книзі вигадливо переплетено реальні події та неймовірні метаморфози головних героїв, один з яких перетворюється на диявола, а другий — на ангела. Обидва вони перебувають у болісних пошуках сенсу буття, і кожен проходить свій непростий шлях усвідомлення свого коріння.

УДК 82-311.2

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Присвячується Маріан

Сатана, приречений на блукання, бурлакування і невлаштованість, не має сталого місця проживання; проте з огляду на свою ангельську природу він до певної міри владарює у водній і повітряній стихіях, хоча це і є почасти його покаранням, бо ж не існує місця у просторі, де було б дозволено спочити підошвам його ніг.

Данієль Дефо «Історія диявола»

І. Ангел Джібріл

1

— Аби знову народитись,— співав Джібріл Фарішта, зірвавшись з неба,— спершу мусиш ти померти. Годжі! Годжі!{1} Аби м’яко приземлитись, спершу мусиш полетіти. Тат-таа! Така-тун!{2} Як же знову усміхнутись, якщо спершу не заплачеш? Як кохання ти зазнаєш, пане-брате, без зітхань? Якщо знову народитись тобі, дядьку, закортіло…

Перед самим світанком, одного зимового ранку, під самий Новий рік, двоє справжніх дорослих живих чоловіків зненацька падали з величезної висоти — восьми тисяч і восьмисот сорока дев’яти метрів{3} — в Англійський канал{4}, і то без парашутів чи крил.

— Кажу тобі, ти маєш вмерти, кажу тобі, кажу тобі,{5}— ось таке лунало під алебастровим місяцем, допоки гучний крик не розітнув ніч.

— Йди ти до дідька зі своїми пісеньками,— слова повисли прозорими кристаликами у крижаній білій ночі,— в кіно ти лишень рот роззявляв, а співали інші, не муч мене пекельними звуками.

Джібріл, без задатків до солоспіву, вибрикував ногами у місячному сяйві, співав свою імпровізовану газель{6}, гамселив у повітрі то батерфляєм, то брасом, скручувався калачиком або розпластувався орлом перед майже безкінечністю майже світанку, набував геральдичних поз, ставав на задні лапи, лежав із піднятою головою, протиставляючи левітацію гравітації. Тепер же він радісно покотився у напрямку до сардонічного голосу.

— Ага, Салад-баба{7}, це ж бо ти, братчику. Як поживаєш, друже Чамче.

Опісля той інший — пихата тінь, що падала догори ногами у сірому костюмі з усіма защепленими ґудзиками, тримаючи руки по швах і приймаючи на віру неймовірність капелюха-котелка на голові — аж скривився, бо дуже вже не любив, коли йому ось так прозивалися.

— Гей, Спуно{8},— заволав Джібріл і викликав у того іншого повторне сіпання перевернутого обличчя.— Це — Самий Лондон, бгаї{9}! Наближаємося! Ті падлюки внизу навіть не знатимуть, що на них упало. Метеор, блискавка чи кара Божа. Буквально нізвідки, правда, малий? Дгарраааммм!{10} Який вихід на сцену, яар{11}! Присягаюся: лишень хляп — і по всьому.

Буквально нізвідки: великий вибух, і зорі вже падають. Зачаття всесвіту, мініатюрне відлуння народження часу… авіалайнер «Бостан»{12}, рейс АІ-420, вибухнув без попереджень високо над великим, загниваючим, чудовим, сніжно-білим, мерехтливим містом Магаґоні, Вавілоном, Альфавілем{13}. Але ж Джібріл уже назвав його, тож мені не треба втручатися: оцей Самий Лондон, столиця вілаєту{14}, миготів мерехтів дрімав у ночі. Щойно на короткий час на гімалайській висоті у крихкому січневому повітрі зблиснуло вранішнє сонце, як з екранів радарів зникла яскрава цятка і простір сповнився тілами, що спускалися з Евересту катастрофи до молочної блідості моря.

Хто я?

Хто там ще є?

Літак розламався навпіл, як той стручок з насінням, як те яйце, що розкрило свою таємницю. Двоє акторів, рухливий Джібріл і манірний, насуплений Саладін Чамча упали, як крихти тютюну з розламаної старої сигари. У порожнечі — над ними, позаду них, під ними — зависли відкидні сидіння, стереонавушники, візки для напоїв, гігієнічні торбинки, картки з відомостями про пасажирів, безмитні відеоігри, плетені капелюшки, паперові стаканчики, ковдри, кисневі маски. А позаяк на борту було багато мігрантів, а також немало дружин, яких розважливі і серйозні посадовці допікали запитаннями про довжину і всілякі особливості геніталій їхніх чоловіків, а з ними ще й діти, факт народження яких у законному шлюбі викликав у британського уряду справедливі сумніви, то з рештками літака змішалися і пливли настільки ж пошматовані, наскільки ж абсурдні вивернені душі, розтрощені спогади, покинуті сутності, відсічені рідні мови, порушені приватні життя, неперекладні жарти, погаслі байбуття, втрачені кохання, забуті значення порожніх лунких слів вітчизна, належність, дім. Приголомшені вибухом Джібріл і Саладін падали, немов два вузлики, згублені необережним бузьком, що взяв та й на біду розтулив дзьоб, а позаяк Чамча летів головою донизу, у рекомендованій позі для виходу немовлят із лона матері, то відчував деяке роздратування через те, що той інший відмовлявся падати у такий же спосіб. Саладін пікірував, а от Фарішта обхопив повітря, обійняв його руками і ногами — такий собі верткий, збуджений непосидючий актор. А внизу на їхню появу вже чекали окутані хмарами води закляклого Англійського рукава{15}, себто місце, призначене для їхньої водяної реінкарнації.

— Маю я японські капці,— співав Джібріл, переробивши стару пісеньку на англійський лад у напівсвідомому пошанівку до країни-розпорядниці, що стрімко підносилася до них,— ще й англійськії штани. Шапка зроблена в Росії, а душа індійська є.{16}

До них швидко клубочилися хмари, тому через величезну містифікацію купчастих і дощових хмар потужного грозового фронту, що насувався спозаранку у вигляді величезних молотів, а може, через отой спів (один захоплено виспівував, інший виражав своє незадоволення), а може, через оглушення вибухом… хай там уже як, але обидва чоловіки — Джібрілсаладін Фаріштачамча, що були приречені на це безконечне, та все ж таки конечне ангельсько-диявольське падіння, не відчули тієї миті, коли розпочався процес їхньої трансмутації.

Мутації?

Таки-так, мутації. Але невипадкової. Там у повітряному просторі, у тих ледь вловимих, невідчутних шарах атмосфери, які спочатку стали можливими завдяки цьому століттю і які опісля зробили можливим це століття, ставши одним із його визначальних місцезнаходжень, себто місцем пересування і воєнних дій, місцем усадки планети і вакууму влади, а також нетривкою, швидкоплинною зоною, оманливою, переривистою, метаморфічною,— бо коли щось підкинути вгору, то все стає можливим — там угорі в будь-якому разі з маревними акторами відбувалися зміни, що немало зігріло б душу старому Ламаркові{17}: під впливом умов навколишнього середовища живі істоти набувають характерних рис.

Що це за такі характерні риси? Не кваптесь; думаєте, Сотворення поспіхом відбувається? Так само й одкровення… ось погляньте на цю пару. Помітили щось незвичайне? Падає двійко смуглих чоловіків, тут нема нічого нового, подумаєте ви; піднеслися зависоко, розперезалися, підлетіли заблизько до сонця, хіба не так?

Ні, не так. Ось послухайте:

Пан Саладін Чамча, сповнившись жахом звуків, що долинали з рота Джібріла Фарішти, тепер відбивався від нього власними віршами. Те, що долинуло до Фарішти у неймовірному нічному небі, було також старою піснею, слова пана Джеймса Томсона{18}, тисяча семисотий — тисяча сімсот сорок восьмий рік.

— …за наказом Небес,— славословив Чамча губами, які від холоду стали шовіністично червоно-біло-блакитними,— поста-а-а-га-ли ми з блакиті мо-о-го-ря.— Фарішта злякався і вже гучніше виводив про японські капці, російські шапки, вірні субконтинентальні душі, але так і не зміг заглушити Саладінів несамовитий сольний концерт:

— І анге-е-ге-ли-охоро-го-нці протяжно нам співа-а-га-ли.

Варто визнати: не могли ж вони один одного чути, тим паче між собою розмовляти чи то пак у такий спосіб змагатися у солоспіві. Як під час шаленого прискорення до планети, коли навколо реве атмосфера, вдавалося це їм робити, ну як? Але все ж таки визнаймо: вдавалося.

Усе швидше і швидше знижувалися вони зі свистом, і зимовий холод посріблив їхні вії інеєм, загрожував заморозити їхні серця і навіть міг вивести їх із того маревного стану, і вони от-от мали вже усвідомити дивовижу свого солоспіву, отой дощ із кінцівок і немовлят, частиною якого вони були, а також оте страхіття долі, що мчала їм назустріч, аж тут вони ввійшли у клуби хмар з нульовою температурою, наситилися вологою й одразу вкрилися крижаною кіркою.

Опинилися у довгому вертикальному тунелі. Чамча, дуже строгий і манірний, далі падаючи догори ногами, побачив, як Джібріл Фарішта у багряній сорочці-буш підпливав до нього у трубі з хмар із протилежного боку, і вже було хотів вигукнути:

— Геть, геть від мене.

Але щось завадило йому це зробити, якесь незвичайне тріпотіння у животі, тож замість того, щоб відігнати його словами, він розпростер руки, Фарішта вплив між них, вони обійнялися валетом і від сили зіткнення пішли перекидом, виконуючи подвійне гімнастичне сальто вертикальним тунелем, що вів до Країни Чудес; прокладаючи собі шлях крізь оту білизну´, вони проминали всілякі хмарні форми, що зазнавали постійних метаморфоз: боги ставали биками, жінки — павуками, чоловіки — вовками. На них насувалися гібридні хмарні створіння: велетенські квіти з жіночими грудьми, що звисали з м’ясистих стебел, крилаті коти, кентаври, тож Чамчу у його напівпритомному стані охопило відчуття, буцімто він також набув властивостей хмари, ставши метаморфічним гібридом, ніби він перетворився на особу, голова якої гніздиться поміж ногами, а ноги обвивають довгу патриціанську шию.

Однак ця особа не мала часу на «високомовну балаканину»; та й узагалі не мала дару до такого роду занять; бо якраз побачила, як із хмарного коловороту виринає постать чарівної жінки певного віку у парчевому зелено-золотому сарі, з діамантом у носі, з полакованим волоссям для захисту від вітру високо підбитої зачіски. І сиділа вона на летючому килимі.

— Рекга Мерчант,— привітав її Джібріл.— Ніяк не можеш знайти дороги на небо?

Не надто чуйні слова, якщо взяти до уваги, що були сказані до мертвої жінки! Але це можна пояснити тим, що він падав і його сильно трясло.

…Чамча, стиснувши ноги, поставив незрозуміле запитання:

— Що за чортівня?

— Не бачиш її? — вигукнув Джібріл.— Що? Не бачиш її бісового бухарського килима?

Ні, ні, Джібо, прошепотів її голос йому на вухо, не сподівайся на його підтвердження. Я винятково для твоїх очей, а може, ти вже потрохи навіснієш, як ти собі гадаєш, намакуле{19}, кавалку свинячого гімна, моя любове. Зі смертю приходить відвертість, мій любчику, і я тепер можу тобі сказати все просто у вічі.

Хмарна Рекга шепотіла неприємні дурнички, аж тут Джібріл знову крикнув Чамчі:

— Спуно? То ти бачиш її чи ні?

Саладін Чамча нічого не бачив, нічого не чув, нічого не казав. Тож Джібріл вів з нею розмову віч-на-віч.

— Тобі не варто було цього робити,— докоряв він їй.— У жодному разі. Великий гріх. Не більше і не менше.

О, і тепер ти будеш мене ще повчати, засміялася вона. Ти геть безгрішний, хоч до рани прикладай. Але саме ти мене покинув, нагадав її голос біля його вуха і, здавалося, аж мочку гриз. Саме ти підвів мене, місяченьку мій ясний, сховався за хмарою. А я у темряві, засліплена, розгублена, зосталась без кохання.

Він злякався.

— Що ти хочеш? Гаразд, нічого не кажи, ліпше йди собі.

— Коли ти захворів, я не могла з тобою бачитися, був би великий скандал, ти ж бо добре розумієш, що я не могла, тому і трималася подалі від тебе для твого ж добра, але потім ти покарав мене, ти використав це як привід піти від мене, як оту хмару, за якою можна сховатися. А потім крижана жінка. Негідник. Тепер, після того як померла, я вже не вмію прощати. Проклинаю тебе, мій Джібріле, нехай твоє життя стане для тебе пеклом. Пеклом, бо ти відправив мене саме туди, а хай тобі біс, звідки ти сам прийшов, дияволе, і куди ти вже йдеш, пуцьвірінку, тож бажаю тобі щасливої дороги до гарячого підземелля.— Прокляття Рекги; за ним вірші незрозумілою для нього мовою, якесь суцільне шамотіння й уривчастість, серед якого, як йому здалося, він кілька разів почув, а може, й не почув ім’я Аль-Лат.

Ухопився за Чамчу; разом пробивалися крізь дно хмар.

Страшенна швидкість, зі звуками страхітливого свисту повернулося відчуття швидкості. Стеля хмар полетіла вгору, зближувалося водяне дно, вони порозплющували очі. Вереск, той самий вереск, що тріпотів у нього в животі, коли Джібріл плив у небі, зірвалися тепер з губ Чамчі; промінь сонячного світла пронизав його відкритий рот і визволив той крик. Але вони, Чамча і Фарішта, вже пролетіли крізь мінливі форми хмар, а тут на їхніх краях була якась плинність і нечіткість, тож коли сонячне світло влучило в Чамчу, то видобуло з нього щось більше, ніж звук:

— Лети,— заверещав Чамча Джібрілу.— Давай лети тепер.— А тоді додав, сам не знаючи чому, ще одну команду: — І співай.

Як приходить у світ новизна? Як вона народжується?

З яких перетворень і з’єднань вона постає?

Як вона виживає, незважаючи на свої крайнощі і небезпечність? На які компроміси, оборудки, на які зради своєї потаємної природи вона йде, аби не дати роботи аварійній бригаді, ангелові знищенню, гільйотині?

Чи завжди народження є падінням?

Чи мають ангели крила? Чи можуть люди літати?

Коли пан Саладін Чамча виринув із-під хмар над Ла-Маншем, то відчув, як його серце стиснулося під дією невблаганної сили, і вже знав, що вона йому не дасть загинути. Згодом, коли його ноги знову міцно стоятимуть на землі, він почне сумніватися, чи так насправді було, і пояснюватиме відчуття неможливості переходу в інший світ безладом своїх сприйняттів після вибуху, а також пов’язувати факт виживання, власного й Джібрілового, зі сліпою та німою удачею. Проте в той час він не мав сумніву; його врятувало ніщо інше, як воля до життя, непідробна, непереборна, чиста; і найперше, що вона зробила, так це дала йому знати про своє небажання мати щось спільне з його жалісливою натурою, з тим наполовину відновленим даром імітування чужих голосів, а також про своє нехтування всім цим, тож він одразу відчув, як піддається їй, аякже, наче був стороннім спостерігачем у власному розумі, у власному тілі, а вона, попри те, що зароджувалася в осерді його тіла, поширювалася назовні, перетворюючи його кров на залізо, роблячи його плоть сталлю, хоча, правда, мав враження, немовби це був кулак, що обгорнув його зовні, тримаючи його у спосіб незносно міцний і нестерпно ніжний; допоки не опанувала ним цілком і повністю, допоки не почала робити з його ротом і його пальцями все, що їй заманеться, а вже коли переконалася у своїй всевладності, то вирвалася з його тіла назовні і вхопила Джібріла Фарішту за яйця.

— Лети,— наказав він Джібрілові.— І співай.

Чамча вчепився у Джібріла, а той насправді почав спочатку повільно, а тоді все швидше і впевненіше махати руками. Сильніше й сильніше він махав, аж тут пісня виривалася з його легень, і вона, як пісня привиду Рекги Мерчант, співалася мовою, якої він не знав, і мала мелодію, якої він ніколи не чув. Джібріл ніколи не відкидав можливості дива; на відміну від Чамчі, який намагався все пояснити з погляду реального буття, Джібріл не переставав казати, що газель є божественною, що без пісні лопотання руками було б марним, а без лопотання то вже точно вони б гримнулися об хвилі, неначе об скелі, чи об що там, і розбилися б на друзки, замкнувши контакт із пружним барабаном моря. А тут їхнє падіння сповільнювалося. Що наполегливіше Джібріл лопотав і співав, співав і лопотав, то виразнішим ставало гальмування, допоки нарешті обидва вони не полинули донизу у Ла-Манш, неначе ті два клаптики паперу, підтримувані легеньким бризом.

Лишень їх двоє уціліло після загибелі літака, були єдиними, що випали з «Бостана» й вижили. Знайшли їх на узбережжі. Той балакучіший у багряній сорочці присягався і теревенив про те, як вони пішли по воді, як хвилі лагідно їх винесли на берег; але той інший, до чиєї голови, немов за допомогою якихось чарів, прилип наскрізь промоклий котелок, заперечував геть усе.

— Боже, як нам пощастило,— казав він.— Чи ви хоч усвідомлюєте, як нам пощастило?

Очевидно, я все знаю, як воно було. Я все бачив. На всюдисущого і всемогутнього я наразі не претендую, проте зміг би, сподіваюся, не менше. Чамча виявив волю, а Фарішта виконав його волю.

І хто з них чудотворець?

Яку природу мала пісня Фарішти? Ангельську чи сатанинську?

Хто я?

Давайте запитаємо так: хто знає, чия пісня найкраща?

А це були перші слова, які Джібріл Фарішта промовив, коли прокинувся на засніженому узбережжі Ла-Маншу, аж не віриться, з морською зіркою біля вуха:

— З днем народження, Спуно, тебе й мене. Многая літа, пане-брате; многая літа, благая.

Опісля Саладін Чамча закашлявся, щось пролебедів, розплющив очі і, як пристало новонародженому немовляті, не знати чого заплакав.

2

Реінкарнація віддавна цікавила Джібріла Фарішту, найбільшу кінозірку протягом п’ятнадцяти останніх років в історії індійського кінематографу — ще задовго до його «чудотворного» зцілення від фантомного вірусу, що, як уже багато-хто було почав думати, може за одним махом скасувати всенькі його контракти. Правда, комусь усе ж таки слід було передбачити, але ніхто так і не спромігся на таке і не передрік, що після одужання йому вдасться зробити те, чого з ним, так би мовити, не зуміли зробити мікроби: він спроможеться назавжди піти зі свого колишнього життя, і то за якийсь тиждень до власного сорокового дня народження — щез, як у тому фокусі, раз! — і нема.

Першими помітили його відсутність четверо штовхачів інвалідного візка з кіностудії. Задовго до хвороби він узяв собі за звичку пересуватися від декорації до декорації по величезному знімальному майданчику Д. В. Рами з допомогою гурту прудконогих вірних йому атлетів, адже людина, що «одночасно» знімається в одинадцяти картинах, має ощадливо використовувати свої сили. Послуговуючись складною кодовою системою рисок, кружечків і крапок, якої Джібріл навчився в дитинстві від легендарних бомбейських рознощиків полуденків (подробиці — далі), штовхачі візка доставляли його від ролі до ролі настільки ж пунктуально і безпомилково, як колись його батько розносив полуденки. Тож після кожного дубля Джібріл знову стрибав у візок і на великій швидкості прямував до наступної декорації, де його переодягали, гримували й тицяли в руки текст ролі.

— Кар’єра в бомбейському кіно,— казав він своїм вірним прудконогим побратимам,— схожа більше на перегони інвалідних візків з кількома піт-стопами.

Після хвороби — вірусу-привиду, загадкової недуги, тієї незрозумілої зарази — він повернувся до роботи, обмежившись одночасними зйомками тільки у семи картинах… а тоді нагло, раз! — і його нема. Інвалідний візок стоїть порожнім поміж принишклих павільйонів звукозапису, а відсутність Джібріла тільки підкреслює мішурність дешевих декорацій. Штовхачі візка, від першого до четвертого, як могли виправдовувалися за зниклу кінозірку, коли кіношники на них люто напосідалися:

— Джі{20}, він, мабуть, захворів, він завжди був пунктуальним, ні, навіщо його сварити, магарадже{21}, великим артистам час від часу слід прощати невеличкі примхи,— і дуже швидко через такі висловлювання стали вони першими жертвами незрозумілого престо-зникнення Фарішти; так, їх вигнали з роботи, четвертого третього другого першого, екдумджалді{22}, витурили за студійні ворота, тому залишився візок покинутим і збирав пилюку під намальованими кокосовими пальмами на пляжі з тирси.

А де Джібріл? Кінопродюсери, пошившись у дурні в семи картинах, не в жарт запанікували. Он, бачите поля для гри у гольф Віллінгтон-клубу, тільки десять лунок залишилося тепер, бо з інших дев’яти повиростали хмарочоси, немов велетенські бур’яни або ж, можна сказати, немов надгробні пам’ятники на місці поховання пошматованого тіла старого міста; там, саме там, найвищі ешелони кіношників ніяк не можуть улучити в лунку; а підведіть погляд угору і побачите, як цілі пасма волосся, з болем вирвані з поважних голів, повільно сідають донизу з вікон останніх поверхів. Занепокоєних продюсерів легко зрозуміти, бо в час зменшення аудиторії кіноглядачів, створення історичних мильних опер і сучасних хрестових походів домогосподарок на телевізійні мережі тільки його ім’я у титрах продовжувало давати залізну, стовідсоткову гарантію ультрахіту, сенсаційності, а власник зазначеного імені взяв і кудись відбув у невідомому напрямку: вгору, вниз чи у якийсь там бік, але однозначно і, поза сумнівом, кудись повіявся…

Всюди по місту після того, як телефони, мотоциклісти, поліціянти, водолази і траулери, що прочісували гавань, шукаючи його тіла, завершили свою наполегливу, проте безуспішну працю, почали лунати епітафії на пам’ять згаслої зірки. На одній із семи осиротілих сцен кіностудії Рами міс Пімпл Білліморія, остання бомба у стилі «пікантна спеція» — вона не ляси точить!, а круть-верть-і-вам-містер смерть, в’язка динаміту — стояла одягнена у плащик, з-під якого визирало негліже храмової танцівниці, до того ж стояла під картонними декораціями тантричних фігур{23} епохи династії Чандела{24}, що саме вихилясом злягаються, і вже добре знала, що їй не судилося бути знятій у найважливішій сцені свого життя, тож усі сподівання на великий прорив розбилися на друзки, а вона взялася сказати своє уїдливе прощальне слівце перед аудиторією звукооператорів і електриків, що цинічно курили свої біді{25}. У супроводі мовчазної засмученої аї{26}, самі кістки, Пімпл захотілося трохи поглузувати.

— Боже, яке щастя, заради всього святого! — вигукнула вона.— Бачите, сьогодні мали знімати любовну сцену, ну оту, чгі-чгі{27}, всередині я просто завмерла,— як же наближуся до того тлустого рота з віддихом зігнилого тарганячого гімна.— Дзенькнули дзвіночки на ніжному браслеті — це вона ногою тупнула.— А йому що, добре, що хоч кіно не пахне, бо не видати б йому ролі навіть прокаженого.

І тут монолог Пімпл переріс у такий потік непристойної лайки, що курці біді вперше випросталися й заходилися жваво порівнювати словниковий запас Пімпл зі словниковим запасом сумнозвісної королеви бандитів Фулан Деві, чиї прокляття могли розплавити стволи рушниць і вмить перетворити олівці журналістів на гумки для стирання.

Виходила Пімпл, плачучи, немов цензурований обрізок стрічки на підлозі монтажної студії. Йшла, а з її пупка падали фальшиві брильянти, віддзеркалюючи сльози… але щодо поганого запаху з рота Фарішти, то вона не дуже й то відійшла від правди. Джібрілів віддих, ці охрові сірчані випари, завжди надавав йому разом із доволі помітним удовиним піком і чорним, як вороняче крило, волоссям радше демонічного, ніж святенницького вигляду, незважаючи на його архангельське ім’я. Після його зникнення казали, що він швидко віднайшовся б, якби шукав хтось із хорошим носом… і тиждень після його відходу — набагато трагічнішого, ніж у випадку з Пімпл Білліморією — отой диявольський душок значно посилився, що було тільки почав прилипати до усе ще солодкаво-ароматного імені. Можна навіть сказати, що він зробив крок з екрана в реальний світ, а в житті, на відміну від кінотеатру, люди одразу чують, якщо хтось смердить.

Ми — створіння повітря, Наші в мріях коріння, І в хмарах, відроджених у польоті. От і все, бувайте здоров. Цю загадкову записку поліція виявила в пентхаусі Джібріла Фарішти на останньому поверсі хмарочосу «Еверест-Вілас», що в Малабар-Гіллі, себто в найвищому особняку найвищої будівлі, на найвищому пагорбі міста — в одному з апартаментів із подвійною перспективою, звідки видно з одного боку вечірнє намисто Марін-Драйву, а з іншого — оточений морем Скендл-Пойнт, що дозволило газетним заголовкам не припиняти своєї какофонії упродовж довгого часу. «ФАРІШТА ПІРНАЄ ПІД ЗЕМЛЮ» — у дещо похмурому дусі висловився «Блітц», тоді ж бо як такий собі Бізібі у «Дейлі» надав перевагу іншому підходу: «ДЖІБРІЛ ВИПУРХНУВ ІЗ КЛІТКИ». У пресі з’явилося багацько знімків тієї казкової оселі, на чиє оздоблення французькі дизайнери — а вони після виконаних робіт у Персеполі мали рекомендації від самого Рези Пеглеві — витратили мільйон доларів на відтворення на цій запаморочливій висоті атмосфери бедуїнського намету. Ще одна ілюзія розвіяна його відсутністю; «ДЖІБРІЛ ЗНЯВСЯ З ТАБОРУ» — кричали заголовки, але куди він знявся? Вгору, донизу чи вбік? Ніхто не знав. У метрополії найрізноманітніших мов і чуток навіть найдовші вуха не могли дочути щось достеменне. Проте місіс Рекга Мерчант, а читала вона всі газети, слухала всі радіостанції і прикипала до «Дурдаршан-ТБ», усе ж таки щось уторопала у посланні Фарішти, все ж таки почула якусь нотку, котрої не змогли розчути інші, тож узяла обох доньок і сина прогулятися дахом свого висотного будинку. А називався той будинок «Еверест-Вілас».

Була його сусідкою; фактично, її апартаменти розташовувалися під його особняком. Так, сусідкою і другом; навіщо казати більше? Авжеж заточені на скандал недоброзичливі міські журнали рясніли інсинуаціями і всілякими натяками, але ж це не причина опускатися до їхнього рівня. Навіщо кидати тінь на її репутацію?

Якою вона була? Багатою, аякже, бо ж Еверест-Вілас — це тобі не якийсь прибутковий будинок у Курлі, еге ж? Заміжня, так, таки-так, уже впродовж тринадцяти років, чоловік — велике цабе у виробництві шарикопідшипників. Незалежна, у найкращих місцях Колаби процвітали її виставкові зали з килимами й антикваріатом. Килими вона називала клинами, а старовинні артефакти антикваками. Так, вона була гарною на вроду, на ту жорстку глянсову вроду рідких мешканців небесних міських помешкань, її кість шкіра стан свідчили про її тривалу розлуку з виснаженою, важкою, порослою рослинами землею. Усі сходилися на тому, що вона сильна натура, пила як вуж із лялікського{28} кришталю і безсоромно вішала свої капелюшки на Чола-Натрадж{29}, добре знала, чого хоче і як цього досягти. Її чоловік був сірим щуриком із грошима та хорошим зап’ястям для гри у сквош. Джабрілову записку Рекга Мерчант прочитала в газетах, написала і собі листа, зібрала дітей, викликала ліфт і підійнялася ближче до неба (на поверх вище) назустріч обраній долі.

«Багато років тому,— писала вона в листі,— я вийшла заміж через свою малодушність. Тепер я зроблю хоч щось відважне». На ліжку залишила газету з Джібріловим посланням, обвівши його червоним і розмашисто підкресливши трьома поривчастими лініями, одна з них аж папір розірвала у своєму шаленстві. Тому не дивно, що продажні журнали розтрубили по місту: «ВИКИНУЛАСЯ ПОКИНУТА КРАСУНЯ», «ОСТАННІЙ ПОЛІТ КРАСУНІ З РОЗБИТИМ СЕРЦЕМ». Але:

Можливо, вона також заразилася вірусом переродження, а Джібріл, не усвідомлюючи сили метафори, порекомендував їй політ. Аби знову народитись, спершу мусиш… а вона була створінням неба, вона пила шампанське з Ляліку, жила на Евересті, аж тут один із її побратимів-олімпійців полетів; якщо він зміг, то вона також окрилиться й укоріниться в мріях.

Але не змогла. Лала{30}, що працював сторожем на території комплексу «Еверест-Вілас», запропонував світові свої нетямущі свідчення.

— Я саме йшов ось тутечки по території комплексу, коли ж раптом глухий удар, гуп. Я обернувся. Тіло старшої доньки. Череп геть розтрощений. Дивлюся догори й бачу падає хлопець, а за ним і молодша донька. Мало на мене не впали. Затулив рот рукою, підходжу до них. Молодша донька ледь чутно стогне. Знову дивлюся догори і бачу: беґум{31} падає. Сарі надулося великою кулею, волосся розвівається. Опустив очі, вона ж бо летіла, не личить заглядати їй під одяг.

Рекга з дітьми скинулася з Евересту; ніхто не вижив. Недоброзичливці винуватили Джібріла. Тому давайте поки що все залишимо, як є.

Ага: не забудьте: він бачив її після смерті. Бачив кілька разів. Тільки згодом люди зрозуміли, наскільки хворим був той великий чоловік. Джібріл, кінозірка. Джібріл, який переміг безіменну хворобу. Джібріл, який боявся спати.

Після його зникнення почали псуватися всюдисущі зображення його обличчя. На велетенських яскравих щитах, звідки він споглядав на простий народ, почали лущитися, кришитися і все більше сипатися його ліниві повіки, аж поки райдужні оболонки ока не стали схожими на два місяці, розрізані хмарами або ж м’якими ножами довгих його вій. Нарешті і вії відпали, надавши несамовитого, витрішкуватого вигляду розмальованим очам. Біля бомбейських кінотеатрів гігантські об’ємні картонні зображення Джібріла, як було помічено, коробилися і потроху хилилися. Незграбно похитуючись на підмостках, вони втрачали руки, блякли, ламалися в шиї. А портрети на обкладинках кіножурналів уже були позначені відбитком смерті, очі — невиразні, погляд — відсутній. Нарешті його зображення просто почали зникати з друкованих сторінок, і блискучі обкладинки «Селебриті», «Сесаіті» й «Ілюстрейтед віклі» зяяли на полицях кіосків прогалинами, видавці звільняли друкарів і звинувачували в усьому якість фарби. Уже навіть на срібному екрані в темряві над головами обожнювачів його буцімто безсмертна фізіономія почала розкладатися, вкриватися пухирями і знебарвлюватися; щойно його зображення проходило крізь затвор проєктора, з якогось дива застрягала плівка, і гарячі лампи несправних кіноапаратів спалювали целюлозну пам’ять про нього: зірка ставала надновою, а всепоглинальний вогонь, як і належиться, виривався назовні з його рота.

Це була смерть бога. Або щось дуже схоже на це; бо ж хіба не сіяло те збільшене обличчя, що нависало над своїми ревними шанувальниками, немов обличчя якоїсь божественної Сутності, чогось щонайменше середнього між смертним і божественним? Навіть більш ніж середнього, багато хто б сказав, оскільки Джібріл упродовж більшої частини своєї унікальної кар’єри був утіленням, і то дуже переконливим, численних божеств субконтиненту в популярних жанрових картинах, відомих як «теологічне кіно». Почасти магією його особи було те, що йому легко вдавалося переходити границі різних вірувань, не ображаючи нічиїх почуттів. Блакитношкірий у ролі Крішни, він із сопілкою в руці танцював серед чарівних ґопі{32} та їхніх корів з налитим вим’ям; з повернутими вгору долонями він незворушно медитував (як Ґаутама{33}) про страждання людства під хитким студійним деревом Бодгі{34}. У тих небагатьох випадках, коли він спускався з небес, то ніколи не заходив надто далеко, граючи, наприклад, Великого Могола і відомого своєю підступністю міністра у класичному «Акбарі і Бірбалі». Упродовж півтора десятка років він представляв перед сотнями мільйонів вірян країни, у якій і по сьогодні людське населення переважає божественне у співвідношенні лише трохи меншому, ніж три до одного, найприйнятніше і найупізнаваніше обличчя Всевишнього. Для багатьох шанувальників межа між виконавцем і його ролями вже давно стерлася.

Шанувальники, так, а втім? Що там із Джібрілом?

Обличчя. В реальному житті, зменшене до звичайних розмірів і поміщене серед звичайних смертних, воно видавалося напрочуд незірковим. Низько опущені повіки надавали йому виснаженого вигляду. Також дещо грубуватий ніс, рот занадто м’ясистий, щоб бути вольовим, вуха мали довгі мочки і скидалися на молодий зморщений плід хлібного дерева. Звичайнісіньке, цілком плотське обличчя. На якому останнім часом можна було помітити борозни, проорані його нещодавньою, майже фатальною хворобою. І все ж таки, незважаючи на його звичайність і виснаженість, у ньому було якесь складне поєднання святості, досконалості і благодаті: Божий матеріал. У кожного свій смак, от і все. В будь-якому разі ви погодитеся, що для такого артиста (для будь-якого артиста, можливо, навіть для Чамчі або ж передусім для нього) схибнутися на аватарах, на кшталт багатоликого Вішну, невелика несподіванка. Переродження: також Божий промисел.

Але, знову ж таки… не завжди. Є ж бо й світські реінкарнації. Джібріл Фарішта народився Ісмаїлом Наджмуддіном в Пуні, Британській Пуні{35}, уже під завісу імперського владарювання, ще задовго до Пуни Раджніша{36} тощо. (Пуна, Вадодара{37}, Мумбай{38}; навіть міста можуть брати собі сценічні псевдоніми.) Ісмаїл — на честь дитяти, яке Ібрагім збирався принести в жертву, а Наджмуддін — «зоря віри». Ось від якого імені він відмовився, коли взяв ангельське.

Опісля, коли літак «Бостан» опинився в руках викрадачів, а пасажири, страхаючись майбутнього, поринали в минуле, Джібріл признався Саладіну Чамчі, що вибором псевдоніма він ушанував пам’ять про покійну матір, «моя мама-джі, Спуно, моя найдорожча неня, бо хто ж іще започаткував ту ангельську справу, зробив своїм особистим ангелом, як не вона, аякже, вона називала мене фаріштою, бо, мабуть, я був до біса любий її серцю, віриш ти чи ні, а я насправді був як те щире золото.

Пуна не змогла його втримати; малим хлопцем забрали його до того сучого міста, перша міграція; батько став до роботи зі швидконогими натхненниками майбутніх квартетів штовхачів інвалідного візка — рознощиками полуденків, або ж бомбейськими даббаваллами. Тож Ісмаїл-фарішта тринадцятирічним пішов батьковими слідами.

Джібріл, полонений на борту АІ-420, вдався до пробачливого вихваляння минулого, витріщався на Чамчу блискучими очима і пояснював таємниці кодової системи рознощиків полуденків — чорна сварґа червоний кружечок жовта риска крапка — прокручував в уяві всі етапи (від дому до офісного стола) того неймовірного марафону, коли дві тисячі даббавалів доставляли щодня понад сто тисяч судків зі стравою, а в погані дні, Спуно, може, тільки п’ятнадцять не потрапляли за своєю адресою, а ми були переважно неграмотними, і знаки стали нашою таємною мовою.

«Бостан» кружляв над Лондоном, люди зі зброєю стояли в проходах, світло над пасажирськими сидіннями погасло, але морок освітлювала Джібрілова енергія. На брудному кіноекрані, на якому на початку польоту бортова неминучість Волтера Метью сумно спотикалася об усюдисущу Ґолді Гоун{39}, тепер рухалися тіні, спроєктовані ностальгією заручників, і найчіткіше окресленою серед них була довга і худа тінь підлітка Ісмаїла-Наджмуддіна, маминого ангела в шапочці Ґанді, що розносила полуденки по всьому місту. Юний даббавала спритно протискався крізь натовп тіней, оскільки йому не звикати до таких умов, тільки уяви собі, Спуно, таку картину: тридцять-сорок полуденків на довгій дерев’яній таці на твоїй голові, а коли зупиняються місцеві потяги, ти маєш хіба що хвилину, щоб утиснутися у вагон чи вилізти з нього, а тоді біжиш по вулицях щодуху, яар, межи машинами автобусами скутерами мотоциклами і всім таким іншим, раз-два, раз-два, полуденок, полуденок, даббавали мають устигати, а в мусонні дощі, коли зламається потяг, мусиш бігти по рейках або на деяких затоплених вулицях брести по пояс у воді, а там банди, Салад-баба, направду, організовані банди злодіїв, що полювали за полуденками, це ж бо голодне місто, малий, що тут казати, але ми завжди давали собі з ними ради, ми були всюди, знали все, ніякий злодій не міг сховатися від наших очей і вух, ми ніколи на ходили до поліції, самі про себе дбали.

Увечері батько із сином поверталися вимучені до своєї халупи біля злітно-посадкової смуги аеропорту в Сантакрусі, і коли Ісмаїлова мати бачила його вже біля дому, освітленого зеленими червоними жовтими вогнями лайнерів, що злітали, то казала, що досить тільки поглянути на нього, і всі її мрії збулися, а це було першою ознакою чогось незвичайного в Джібрілові, позаяк від самого початку здавалося, буцімто він може здійснювати найпотаємніші бажання людей, не маючи зеленого поняття, як це йому вдається. Його батько Наджмуддін-старший ніколи, здається, не заперечував проти того, що дружина ходить тільки біля сина, щовечора розтираючи йому ноги, тоді ж бо як чоловікових ніг навіть не погладить. Син — це благословення, а благословення вимагає вдячності від благословенних.

Найма Наджмуддін померла. Її збив автобус, ось так, а Джібріла не було поряд, щоби зглянутися на її благання і врятувати їй життя. Ні батько, ні син і словом не обмовилися потім про горе. Мовчки, немов усе це було звичною очікуваною справою, вони ховали свій смуток під ще завзятішою роботою, розпочавши неоголошене змагання, хто понесе більше лотків на голові, хто отримає більше нових замовлень упродовж місяця, хто швидше бігтиме, так, ніби більший обсяг роботи свідчив про більшу любов. Коли Ісмаїл Наджмуддін бачив увечері батька з набряклими вузлами вен на шиї і скронях, то розумів, наскільки старий ображається на нього і наскільки для батька важливо перемогти сина і в такий спосіб відібрати у нього узурповану першість у прихильності дружини. Щойно юнак усвідомив це, то зменшив оберти, проте батькова завзятість залишилася неослабною, і вже невдовзі він отримав підвищення по службі, став не просто рознощиком, але одним із мукаддамів{40}. Коли Джібрілові виповнилося дев’ятнадцять, Наджмуддін-старший став членом гільдії даббавалів, Бомбейської спілки рознощиків полуденків, а коли Джібріл мав двадцять, його батько несподівано помер, зазнавши удару, який мало не розірвав його на шматки.

— Він загнав себе у землю,— сказав генеральний секретар гільдії, сам Бабасагеб Мгатр.— Шельма просто згорів на роботі.

Але сирота знав більше. Він знав, що його батько нарешті побіг достатньо швидко і достатньо далеко і стер межу між світами, він вибіг зі своєї шкури простісінько в руки дружини, якій раз і назавжди довів переважне право свого кохання. Дехто з мігрантів радий відійти.

Бабасагеб Мгатр сидів у блакитному офісі за зеленими дверима над лабіринтом базару: страхітлива фігура, тлустий як Будда, одна з рушійних сил метрополії, власник окультного дару залишатися абсолютно нерухомим, ніколи не висуваючись із кімнати, завжди був на всіх важливих заходах і зустрічався з усіма важливими людьми у Бомбеї. Наступного дня після того, як батько юного Ісмаїла перетнув границю, аби побачити Найму, ось саме цей Бабасагеб викликав до себе юнака.

— Ну що? Сумуєш, чи як?

Відповідь з опущеними очима: джі, дякую, Бабаджі, зі мною все добре.

— Стули писок,— сказав Бабасагеб Мгатр.— Від сьогодні ти живеш у моєму будинку.— Алеале, Бабаджі…— У мене нема «але». Я вже сказав дружині. Уже поговорив з нею.— Будь ласка, вибачте, Бабаджі, але як що чому? — Я вже з нею поговорив.

Джібрілові Фарішті ніколи ніхто не казав, чому Бабасагеб надумав змилостивитися над ним і висмикнути його з безперспективності вулиці, але перегодя він почав дещо розуміти. Місіс Мгатр була сухорлявою жінкою, як та ручка біля масивної гумки для стирання Бабасагеба, проте настільки була сповнена материнською любов’ю, що могла би бути гладкою, як картопля. Коли Баба приходив додому, то вона власноруч клала йому в рот цукерки, а по ночах новий домочадець чув, як великий генеральний секретар БАПД{41} висловлював протести: облиш, жінко, я і сам можу роздягнутися. За сніданком вона з ложки годувала Мгатра великими порціями солоду, а перед тим як відпустити на роботу, розчісувала йому волосся. Вони були бездітною парою, і юний Наджмуддін розумів, що Бабасагеб хоче, щоб він полегшив їхню ношу. Як не дивно, проте беґум не ставилася до юнака як до дитини.

— Бачиш, він уже дорослий,— казала вона чоловікові, коли бідолашний Мгатр благав: — Та дай уже хлопцеві ту ложку солоду.— Так, він геть дорослий.— Нам треба зробити з нього мужчину, а не якогось там нюню.— То якого біса,— вибухнув Бабасагеб,— ти няньчишся зі мною? — Місіс Мгатр аж сльозу пустила.— Ти ж бо для мене геть усе,— плакала вона,— ти мій батько, мій коханець і моє дитя. Ти мій бог і мій сисунець. Якщо я тобі не вгоджу, то не знаходжу собі місця.

Бабасагеб Мгатр, визнаючи поразку, ковтав повну ложку солоду.

Він був доброю людиною, що ховалася за грубістю і шумом. Щоб утішити осиротілого юнака, він починав з ним розмову у блакитному офісі про філософію переродження, переконуючи його, що для його батьків уже передбачено знову десь появитися, якщо тільки їхні життя не були настільки святими, що вони досягли остаточної благодаті. Тому саме Мгатр напоумив Фарішту на всі тонкощі з реінкарнацією і не тільки з нею. Бо цей Бабасагеб був іще й екстрасенсом-аматором, постукував по ніжках стола й заганяв духів у склянки.

— Але я покинув те заняття,— казав він своєму протеже з багатьма ефектними змінами інтонації, всілякими жестами і виразами обличчя,— коли злякався за своє бісове життя.

Одного разу (Мгатр розповідав дуже детально) у склянці опинився якийсь надзвичайно балакучий дух, ну, такий говіркий хлопець, а я візьми та й бовкни непросте запитання. Чи є Бог, і склянка, що бігала по столу, ну як та миша чи що там, раптом завмерла посередині стола, жодного поруху, нічичирк, капут. Ну, тоді гаразд, кажу, якщо ти не хочеш відповідати на таке запитання, ану давай я зайду з іншого боку, і питаю таке: а чи є диявол. І тут моя склянка — бапребап{42}! — починає трястися — нагостри вуха! — спочатку так повільно-повільно, потім швидше й швидше, як мармелад, аж тут скік! — агій! — зі стола в повітря, падає на бік, і — ого! — розбивається на тисячу й одну скалку, на друзки. Віриш чи не віриш, казав Бабасагеб Мгатр своєму підопічному, але опісля я був уже навчений: не лізь, Мгатре, туди, де тобі зась.

Ця оповідь справила велике враження на свідомість молодого слухача, бо ще до смерті матері він уже був переконаний в існуванні надприродного світу. Іноді, коли він розглядався навколо, особливо у пополудневу спеку, коли повітря ставало аж густим, то видимий світ, його обриси, мешканці й предмети, здавалося, стирчать в атмосфері, немов накопичення гарячих айсбергів, і йому подумалося, що все продовжується під поверхнею в’язкого повітря: люди, автомобілі, собаки, кіноафіші, дерева — дев’ять десятих їхньої реальності заховані від очей. Досить було йому кліпнути, як ілюзія зникала, проте її відчуття залишалося. Тому ріс він, вірячи в Бога, ангелів, демонів, злих духів, джинів, по суті, так, ніби вони були возами чи електричними стовпами, тому вважав своєю особистою невдачею те, що жодного разу не бачив примари. Мріяв знайти окуліста-чарівника, у якого можна було б купити зелені окуляри для корекції своєї прикрої короткозорості, щоб опісля крізь щільне густе повітря змогти побачити казковий світ.

Від матері Найми Наджмуддін почув не одну історію про Пророка, і якщо неточності вкрадалися у ці оповіді, то йому не хотілося знати, які саме.

«Славний чоловік! — думав він.— Якому ж то ангелу не захочеться з ним поговорити?»

Але іноді він ловив себе на богохульних думках, наприклад коли, сам цього не бажаючи, бо вже засинав на ліжку в помешканні Мгатра, починав порівнювати своє власне становище зі становищем Пророка, який, осиротівши, без грошей, домігся великого успіху у своїй роботі керуючого справами на господарстві у багатої вдови Хадіджі, а потім ще й на ній оженився. Коли було вже засинав, то бачив себе немовби сидячим на всипаному трояндами підвищенні, і немовби це він дурнувато всміхається з-під сарі-паллу{43}, яке соромливо накинув собі на обличчя, а його новий чоловік Бабасагеб Мгатр ніжно тягнеться рукою, щоб зняти тканину й роздивитися його риси в люстерку, що лежить у нього на колінах. Сон про одруження з Бабасагебом одразу приводив його до тями, і він аж горів від сорому, тож опісля дуже переймався нечистотою своєї фантазії, що дозволяла створювати такі страхітливі видіння.

Однак його релігійна віра була здебільшого виваженою, була частиною його єства і не вимагала до себе якоїсь особливої уваги. Після того як Бабасагеб Мгатр узяв його жити до свого дому, він навіть ще більше переконався, що він не сам у світі — все ж таки щось про нього піклується, тому не був надзвичайно заскочений, коли Бабасагеб на його двадцять перший день народження викликав його вранці до свого блакитного офісу і вигнав з роботи, не побажавши навіть вислухати якихось оправдальних благань.

— Ти звільнений,— наголосив Мгатр сяючи.— Відрахований, жодних але. Роз-жалуваний.

— Але ж дядьку.

— Стули писок.

А відтак Бабасагеб зробив сироті найбільший подарунок у його житті, повідомивши про вже домовлену співбесіду у студії легендарного кіномагната пана Д. В. Рами; себто про аудієнцію.

— Це так для годиться,— сказав Бабасагеб.— Рама — мій хороший друг, і ми вже все обговорили. Для початку невелика роль, а тоді все залежить від тебе. Тепер геть з моїх очей і перестань так жалібно кривитися, тобі не личить.

— Але ж дядьку.

— Ти вже до біса гарний хлопець для носіння полуденків на голові все своє життя. Поквапся, йди, ставай кіноактором-гоміком. Я звільнив тебе п’ять хвилин тому.

— Але ж дядьку.

— Сказав же. Подякуй своїм щасливим зіркам.

Ось так він став Джібрілом Фаріштою, проте впродовж чотирьох років він не був зіркою, а відпрацьовував своє учнівство у низці балаганних комічних ролей. Залишався спокійним, неквапним, буцімто бачив своє майбутнє, а очевидний брак амбіцій зробив із нього такого собі чужака в найбільш кар’єристській індустрії. Його вважали недалеким або зарозумілим, або ж і тим і тим одразу. Тому впродовж отих самотніх чотирьох років він не поцілував у губи жодної жінки.

На екрані він грав довірливих хлопців, закоханого в красуню йолопа, який не бачить, що вона не вийде за нього і за тисячу років, кумедного дядечка, бідного родича, сільського бевзя, слугу, недолугого шахрая, тобто нікого такого, хто б заслуговував на любовну сцену. Жінки копали його ногами, давали запотиличників, дразнили його, сміялися з нього, і ніколи на целулоїдній плівці не глянули на нього, не співали для нього, не танцювали навколо нього із по-кіношному закоханими очима. Поза екраном він жив на самотині у двох порожніх кімнатах неподалік кіностудії та намагався уявити, якою ж то є жінка без одягу. Щоб відволіктися від кохання й жаги, він учився, стаючи всеїдним самоучкою, ковтаючи метаморфічні міфи Греції та Риму про аватарів Юпітера, хлопця, що став квіткою, про жінку-павучиху, про Цирцею{44}, геть про все; і теософію Анні Безант{45}, єдину теорію поля{46}, випадок із Сатанинськими віршами на початку кар’єри Пророка, політику в Мухаммадовому гаремі після його тріумфального повернення до Мекки; а ще газетний сюрреалізм про метеликів, які залітають у роти юних дівчат із проханням їх проковтнути, і дітей, що народжувалися без облич, про юнаків, яким сняться неймовірні деталі з попередніх інкарнацій, наприклад золотий замок, наповнений дорогоцінним камінням. Він заповнив себе бозна чим, але безсонними ночами не міг заперечити, що сповнений чимсь таким, чого ніколи не використовував, і навіть поняття не мав, як оте щось, себто кохання, використовувати. У снах його мучили жінки нестерпної чарівності й краси, тому він волів не спати і змушував себе повторювати якусь частину загальних знань для того, щоб заглушити трагічне відчуття обдарованості — значно більшої від звичайної спроможності кохати за відсутності хоча б однієї людини, якій можна було б оте кохання запропонувати.

Його великий прорив стався з приходом теологічного кіно. Щойно формула створення фільмів на основі пуранів{47} з додаванням уже звичайної суміші пісень, танців, кумедних дядечків тощо окупилася, кожен бог пантеону отримав свій шанс стати зіркою. Коли Д. В. Рама задумав виробництво фільму за історією Ґанеші{48}, ніхто з тогочасних провідних касових імен не захотів провести усю картину всередині слонячої голови. Джібріл скористався нагодою. Це був його перший хіт, «Ґанпаті Баба»{49}, і раптом він став суперзіркою, хоча і з хоботом й вухами. Після шести картин у ролі слоноголового бога йому дозволили зняти товсту хитку сіру маску й одягти натомість довгий волохатий хвіст, щоб зіграти Ганумана, короля мавп, у низці пригодницьких фільмів, що своєю появою більше завдячували такому собі дешевому гонконзькому телесеріалу, аніж «Рамаяні»{50}. Цей фільм із продовженням завоював таку популярність, що мавпячі хвости стали обов’язками для міських батярів на вечірках, куди вчащали монастирські учениці, відомі як «феєрверки», позаяк щомиті були готові гучно розбуятися.

Після Ганумана вже ніщо не зупиняло Джібріла, а феноменальний успіх тільки поглиблював його віру в ангела-охоронця. Проте спричинився він і до прикріших наслідків.

(Бачу, доведеться мені, зрештою, таки розпатякати про таємниці бідолашної Рекги.)

Навіть іще до заміни фальшивої голови несправжнім хвостом він став надзвичайно привабливим для жінок. Його слава виявилася настільки спокусливою, що кілька юних леді попрохали його не знімати маски Ґанеші, коли вони кохатимуться, проте він відмовився від затії з поваги до гідності бога. З огляду на невинність його виховання, він у той час не робив різниці між кількістю і якістю, відповідно йому хотілося надолужити втрачений час. Мав стільки сексуальних партнерок, що часто забував їхні імена ще до того, як вони залишали його кімнату. Він не те щоб став розпусником найгіршого ґатунку, але навчився мистецтва втаювання, позаяк чоловік, що грає ролі богів, мусить бути бездоганним. Настільки вміло приховував своє скандально розпусне життя, що його давній патрон Бабасагеб Мгатр на смертному одрі десять років по тому, як дав путівку юному даббаваллові у світ ілюзій, брудних грошей і хіті, благав його одружитися й довести, що він справжній чоловік.

— Боже милостивий, паноньку,— пояснював Бабасагеб,— коли я казав тобі десять років тому йти і стати гоміком, то я і гадки не мав, що ти сприймеш це серйозно, треба хоч трохи мати пошанівку до старших.

Джібріл розвів руками й заприсягся, що аж настільки він себе не зганьбив, і що коли йому трапиться підхожа дівчина, то він, поза сумнівом, охоче зв’яже себе з нею шлюбними узами.

— На кого ти чекаєш? На богиню з неба? На Ґрету Ґарбо{51}, Ґрейскалі{52}, на кого? — вигукував старий, викашлюючи кров, однак Джібріл покинув його з загадковою усмішкою, дозволивши померти без цілковитого заспокоєння.

Сексуальна лавина накрила Джібріла Фарішту й зуміла поховати його найбільший талант так глибоко, що він міг утратити його назавжди, себто свій талант до справжнього, глибокого і безоглядного кохання — рідкісний і делікатний дар, який йому ніяк не вдавалося застосувати. На час його хвороби він майже забув про біль від пекучого прагнення кохання, що вигиналося й оберталося у ньому ножем чарівника. Тепер у кінці кожної гімнастичної ночі він спав легко й довго, буцімто вві сні його ніколи не мучили жінки, буцімто ніколи не сподівався на кохання.

— Твоя біда,— казала йому Рекга Мерчант, коли матеріалізувалася з хмар,— у тому, що тобі завжди все прощали, Бог знає чому, але завжди відпускали, тобі завжди все сходило з рук. Ніхто ніколи не засуджував тебе за твої вчинки.— Він і не сперечався.— Божий дар,— заверещала вона на нього,— бачиш, він бозна якої високої думки про себе, аякже, зроби з хлопа пана, але тільки Богу відомо, яких хвороб він набрався.

Саме такими і є жінки, думав він у ті дні, вони — посудини, у які він себе виливає, а коли він іде від них, то вони розуміють, що така вже його натура, і пробачають. Також є правдою, що ніхто не звинувачував його за легкодумство, за тисячу й одну легковажність, а скільки абортів, допитувалася Рекга у хмарній дірі, скільки розбитих сердець. Усі ті роки він отримував велику вигоду від безконечної щедрості жінок, однак він був і її жертвою, бо їхнє всепрощення уможливлювало найглибший і найсолодший моральний розклад, себто думку, що він не робить нічого поганого.

Рекга: ввійшла у його життя, коли він купив особняк на «Еверест-Вілас», а вона запропонувала, як сусідка і бізнес-леді, подивитися на її килими й антикваріат. Її чоловік був на світовому конгресі виробників шарикопідшипників у Гетеборзі, що у Швеції, і за його відсутності вона запросила Джібріла до своїх апартаментів із кам’яними решітками із Джайсалмера{53}, різьбленими дерев’яними перилами із палаців Керали{54} та камінним же могольським чгатрі{55}, перетвореним на вихрову ванну; наливаючи йому французького шампанського, вона притулялася до мармурових стін і відчувала прохолодь жил каменю на своїй спині. Коли посьорбував шампанське, то піддразнювала його: але ж боги не вживають алкоголю{56}, на що він відповідав цитатою з раніше прочитаного ним інтерв’ю з Аґа-ханом: о, бачите, це шампанське тільки для вигляду, як тільки воно торкається моїх губ, то перетворюється на воду. Потім уже не потребувала багато часу, аби торкнутися його губ і розтанути у його обіймах. Коли ая привела дітей зі школи, вона, уже бездоганно одягнена і причесана, сиділа з ним у вітальні, розповідаючи про таємниці килимного бізнесу, пояснюючи, що арт-шовк означає штучний шовк, а не мистецький шовк, казала йому не брати на віру того, що написано у її проспектах, у яких про килимок спокусливо говорилося, буцімто він зроблений з вовни, вищипаної із шиї новонароджених ягнят, а насправді це лишень «низькопробна вовна», що поробиш, бачиш, реклама є рекламою.

Він не кохав її, не був вірний їй, забував про її дні народження, не передзвонював їй, коли вона просила зателефонувати, заходив до неї у найменш зручний час з огляду на гостей зі світу шарикопідшипників, що саме обідали, але вона, як усі решта, прощала йому все це. Однак її прощення не було мовчазним, отим боязким дозволом піти, який він отримував від інших. Рекга несамовито виражала невдоволення, лякала його пекельними муками, верещала як навіжена, називала його нікчемним лафанґою{57}, гарамзадою{58} і салагою{59}, а іноді навіть обвинувачувала у неможливому злодіянні: зляганні з рідною сестрою, якої він не мав. Вона не дарувала йому нічого, казала, що він плоский, як той кіноекран, а тоді їй переходило й вона зрештою прощала його і дозволяла йому розстібнути свою блузку. Джібріл не міг опиратися драматичним прощенням Рекги Мерчант, які були ще навіть зворушливішими з огляду на її слабке становище, її невірність своєму шарикопідшипниковому королю, від згадування чийого імені Джібріл утримувався, зносячи словесні образи на свою адресу як справжній чоловік. У той час коли пробачення, отримані від інших жінок, залишали його незворушним і він забував про тих інших тієї ж миті, коли вони ще лунали, то до Рекги він повертався, аби вона знову його шпетила, а відтак утішала, як тільки вона й уміла.

Потім він мало не вмер.

Він знімався в Каньякумарі{60}, на самій верхівці Азії, беручи участь у сцені бою на мисі Коморін, де буцімто зустрічаються три океани. Три вали хвиль накочувалися із заходу сходу півдня і зіштовхувалися в потужному лясканні водяних рук, коли ж Джібрілу завдали удару кулаком у самісіньку щелепу, і треба ж було такому статися, він одразу зомлів, падаючи навзнаки у пінту трьох океанів. І вже не підвівся.

Спочатку в усьому звинувачували кремезного англійського каскадера Юстаса Брауна, який і завдав того удару. Він страшенно обурювався. Хіба це не він був тим парубком, що протистояв головному міністру Н. Т. Рамі Рао{61} у його численних теологічних кіноролях? Хіба це не він удосконалив уміння старого бути переконливим урукопаш без жодних для нього ушкоджень? Чи коли-небудь він скаржився на те, що Н. Т. Р. не фіксує удари, і він, Юстас, незмінно ходить геть синім від дурних побоїв старого недомірка, якого він міг би розтерти на порох, на дрібненький порошок, і чи він колись утрачав самовладання? Хіба не так? Як тільки хтось міг подумати, що він здатний завдати болю безсмертному Джібрілові? — Його все одно витурили з роботи, а поліція запроторила до буцегарні, про всяк випадок.

Але не удар звалив з ніг Джібріла. Після того як зірку доправили до бомбейської лікарні Бріч-Кенді на реактивному літаку, наданому для такої ситуації військово-повітряними силами; після того як виснажливі аналізи не дали якихось відчутних результатів; а він лежав непритомний, умираючи з числом формених елементів крові, що впало від його нормальних п’ятнадцяти до вбивчих чотирьох цілих двох десятих, до національної преси на широкі білі сходи Бріч-Кенді вийшов представник лікарні.

— Незрозуміла річ,— оголосив він.— Якщо хочете, називайте це діянням Божим.

Нутрощі Джібріла Фарішти почали кровоточити без жодної видимої на те причини, він просто помирав від підшкірної кровотечі. У критичні моменти кров сочилася з прямої кишки і пеніса, здавалося, будь-якої миті вона потоком хлине з носа, вух і кутиків очей. Сім днів він сходив кров’ю, йому робили трансфузію, ставили уколи з усіма відомими медицині засобами для згортання крові, давали навіть концентровану щурячу отруту, однак лікування не давало бажаного ефекту; лікарі вважали його безнадійним.

Уся Індія зібралася біля Джібрілового ліжка. Зі стану його здоров’я починалися випуски радіоновин і щогодинні екстрені повідомлення національної телемережі, а на Ворден-роуд зібралося стільки людей, що поліція взялася розганяти їх гумовими кийками й сльозогінним газом, незважаючи на те, що у кожного з півмільйонного натовпу і без того вже текли рясні сльози, а з їхніх горл виривалося голосіння. Прем’єр-міністр скасувала всі свої зустрічі і прилетіла навідати його у лікарні. Її син, пілот авіації, сидів у палаті Фарішти, тримаючи акторову руку. Недобре передчуття витало над нацією, бо якщо Бог вдався до такого акту відплати щодо свого найславнішого втілення, то що він заготував для решти країни? Якщо Джібріл помре, то на що тоді може чекати Індія? У переповнених мечетях і храмах нації парафіяни молилися не тільки за життя актора, що вмирав, але також за майбутнє країни, за самих себе.

А хто не провідав Джібріла у шпиталі? Хто жодного разу не написав, не зателефонував, не прислав квітів, не передав полуденку з домашніми смаколиками? В той час, коли безліч коханок безсоромно надсилали йому листівки з побажанням якнайшвидшого одужання і передавали пасанду{62} з ягнятини, хто, кохаючи його понад усе, замкнулася у собі, незапідозрена шарикопідшипниковим чоловіком? Рекга Мерчант залізом скувала своє серце і жила розміреним щоденним життям, бавлячись із дітьми, балакаючи з чоловіком, за необхідності виконуючи роль господині дому, і жодного, жоднісінького разу не відкрила своєї геть спустошеної душі.

Він одужав.

Одужання було настільки ж загадковим, як і недуга, і навіть настільки ж швидкоплинним. Одужання теж називали (представники шпиталю, журналісти, друзі) діянням Божим. Із цієї нагоди оголосили національне свято; феєрверки злітали по всіх куточках країни. Але після Джібрілового відновлення здоров’я стало зрозуміло, що він змінився, і то разюче, бо втратив віру.

У день виписки зі шпиталю в оточенні поліціянтів він пробився крізь неймовірно великий натовп, що зібрався відсвяткувати власне спасіння, а також і Джібрілове, сів у «мерседес» і сказав водієві відірватися від усіх автомобілів, що їх переслідуватимуть; це забрало сім годин і п’ятдесят одну хвилину, а під кінець маневру він придумав, що робитиме далі. Вийшов з лімузина біля готелю «Тадж» і, не дивлячись ані ліворуч, ані праворуч, попрямував до великого обіднього залу зі столом, що аж вгинався від ваги заборонених наїдків, і поклав собі у тарілку геть усього — свинячих ковбасок з Вілтширу, засоленої шинки з Йоркширу{63} і тонких шматочків бекону бозна звідки; а ще чималих шматків окосту свого невірства і свинячих ніжок своєї світськості; а тоді, стоячи там посеред залу, коли невідь звідки вигулькнули фотографи, він почав усе це дуже швидко їсти, поспіхом напихаючи рот мертвими поросятами так, що тонкі шматочки бекону звисали з кутиків рота.

Упродовж хвороби, коли був притомний, то тільки й звертався до Бога, щосекунди, щохвилини. Йа-Аллах, чий слуга лежить, стікаючи кров’ю, не покинь мене тепер по стількох роках споглядання за мною. Йа-Аллах, дай мені якийсь знак, якусь невеличку ознаку своєї прихильності, щоб я міг знайти в собі силу зцілення від цієї напасті. О Боже, щонайдобріший, щонаймилосердніший, побудь зі мною у цей скрутний для мене час, у цей страхітливий для мене час. Відтак йому спало на думку, що він покараний, і якийсь час це допомагало йому терпіти біль, але перегодя він аж розлютився. Досить, Боже, вимагали його невимовлені слова, чому це я маю помирати, коли я нікого не вбивав, тож ти відплата чи любов? Лють до Бога тривала ще один день, але потім пропала, і на її місце прийшла жахлива порожнеча, якась ізоляція, аж тут він усвідомив, що говорить з нічим, що там нема нікогісінько, і тоді він відчув себе ще більшим дурнем, ніж будь-коли у своєму житті, і почав благати порожнечу, йа-Аллах, та вже будь там, до дідька, вже будь там. Але він нічого не відчував, нічого-нічогісінько, а тоді одного дня виявив, що йому і не потрібно щось відчувати. У день, коли сталася ця метаморфоза, перебіг хвороби змінився і почалося одужання. Щоб довести собі неіснування Бога, тепер він стояв в обідньому залі найпрестижнішого готелю в місті зі шматками поросятини, що падали з його рота.

Поглянув догори зі свого місця і побачив жінку, яка саме спостерігала за ним. Мала надзвичайно світле волосся, майже біле, а її шкіра була кольору і прозорості гірської криги. Вона засміялася і пішла геть.

— Ти не зрозуміла? — вигукнув він їй услід, з кутиків рота полетіли шматки ковбаси.— Бачиш, ніякого тобі грому. Ось у цьому річ.

Вона повернулася і стала перед ним.

— Ти живий,— сказала вона.— Знову отримав життя. Ось у чому річ.

Він сказав Рекзі: у ту мить, коли вона повернулася і пішла до мене, я закохався у неї. Алілуя Кон, альпіністка, підкорювачка Евересту, білява ягудан{64}, крижана королева. Перед її викликом — зміни своє життя, ти ж бо його знову отримав задарма — я не міг устояти.

— У цьому — ти весь достоту і твій реінкарнаційний мотлох,— укоськувала його Рекга.— Ох і йолоп же ти. Виходиш зі шпиталю крізь ворота смерті, і раптом тобі спадає на думку, дурненький, що ти маєш щось таке утнути, а тут і вона, гей престо, ця біла мадам. Думаєш, я тебе не знаю, Джіббо, хочеш, аби я тебе простила, еге ж?

Не треба, відповів він. І пішов з апартаментів Рекги (їхня господиня плакала долілиць на підлозі); і більше не повернувся.

Три дні по тому, як він з повним ротом нечестивого м’яса зустрів її в обідньому залі, Алі сіла на літак, і тільки він її і бачив. Три дні поза часом з табличкою «не турбувати», але під кінець вони погодилися, що світ усе ж таки реальний, що можливе є можливим, а що неможливе є не-, коротка здибанка, кораблі, що розійшлися в морі, кохання у залі очікування. Після її відбуття Джібріл відпочивав, намагався затулити вуха і не чути її виклику, вирішив повернутися до нормального життя. От тільки те, що він утратив свою віру, не означало, що він не зможе стати до своєї справи, тож, незважаючи на скандал із зафіксованим на фотознімках поїданням шинки — на цей перший скандал, пов’язаний з його іменем, він підписав кіношні контракти і повернувся до роботи.

Відтак одного чудового ранку інвалідний візок стоїть порожній, а він кудись щез. Бородатий пасажир, такий собі Ісмаїл Наджмуддін, сів на борт АІ-420 до Лондону. Той 747-й назвали на честь одного із садів Раю, ну не Гулістану, але Бостану.

— Аби знову народитись,— сказав Джібріл Фарішта Саладіну Чамчі значно пізніше,— спершу мусиш ти померти. Помирав я тільки наполовину, зате двічі, у лікарні й у літаку, але все це додається і зараховується. А тепер, мій друже Спуно, я стою перед тобою у Самому Лондоні, у вілаєті, вже перероджений, новою людиною з новим життям. Ну скажи, Спуно, хіба це в біса не чудово?

Чому він поїхав?

Через неї, її виклик, новизну, несамовитість їхнього перебування разом, невмолимість неможливого, що наполягало на своєму праві бути.

І, чи, може: через те, що коли він поїв поросят, настав час розплати, нічної розплати, покарання снами.

3

Щойно злетів літак до Лондону — завдяки його чарівному трюку зі схрещуванням пальців обох рук і обертанню великих — худорлявий чоловік, десь так років за сорок, сидячи біля вікна у салоні для некурців і дивлячись, як місто його народження віддаляється від нього, неначе скинута стара зміїна шкіра, на мить розслабився і дозволив виразу полегшення з’явитися на обличчі. Обличчя було гарне на якийсь похмурий, патриціанський манер, з довгим, товстим ротом, з опущеними, як у гоноровитої камбали, кутиками губ і тонкими бровами, що круто вигиналися над очима, які дивилися на світ із тривожною зневагою. Містер Саладін Чамча дуже ретельно створював собі обличчя — пішло кілька років, поки досяг бажаного — і тепер уже впродовж багатьох років думав про нього як про своє власне — направду, він уже й забув, який вигляд мав раніше. Ба більше, під стать обличчю виробив собі голос, і цей голос з апатичними, майже лінивими голосними, викликав замішання, контрастуючи з рубаною різкістю приголосних. Поєднання обличчя з голосом справляло сильне враження; та ось під час його нещодавнього приїзду до рідного міста, першого за останні п’ятнадцять років (мушу зауважити, що це точний проміжок часу зіркової кінослави Джібріла Фарішти) сталися дивні і тривожні зміни. Як не прикро, але цей голос (спершу він), а потім, як наслідок, і обличчя почали його підводити.

Усе почалося — Чамча, дозволивши пальцям розслабитися і сподіваючись, трохи збентежений, що його останній забобон залишився непомічений для інших пасажирів, заплющив очі і пригадував, легко здригаючись від жаху,— під час його перельоту на схід, кілька тижнів тому. Він саме поринув у сонне заціпеніння високо над пустельними пісками Перської затоки, і вві сні до нього прийшов химерний незнайомець, чоловік зі скляною шкірою, і сумно постукував щиколотками по тонкій, крихкій мембрані, що вкривала все його тіло, й благав Джібріла допомогти йому звільнитися зі скляного ув’язнення. Чамча підійняв камінь і заходився лупити ним по склу. Засочилася кров крізь потріскану поверхню тіла незнайомця, і коли Чамча спробував відірвати розбиті лусочки, чоловік страшно закричав, бо разом зі склом відривалися шматки його плоті. Цієї миті над сплячим Чамчею нагнулася стюардеса й допитувалася з безжалісною гостинністю своєї професії:

— Щось питимете, сер? Який напій?

Тож Саладін, виринувши зі сну, виявив, що його мова зазнала незрозумілих метаморфозів і знову набула бомбейської інтонації, якої він так наполегливо (і так давно!) позбувався.

— Ачга{65}, що кажете? — пробелькотів він.— Алкогольні напої чи які?

І коли стюардеса запевнила, що всі напої безкоштовні, які забажаєте, сер, він знову почув свій зрадницький голос:

— Ну, гаразд, бібі{66}, тоді тільки віскі із содовою.

Яка неприємна несподіванка! Він стрепенувся і сидів набундючений у кріслі, не звертаючи уваги на алкоголь і горішки. Як же минулому вдалося спливти у дивно переінакшених голосних і словах? А що далі? Почне втирати в голову кокосову олію? Гучно сякатиметься, затиснувши ніздрі вказівним і великим пальцями, аби витягнути липку срібну дугу сопель? Стане ревним шанувальником професійної боротьби? Що далі, які ще диявольські приниження чекають на нього? А йому слід було б знати, що це велика помилка — їхати додому, і то після стількох років, тож нічим іншим, як регресією, таке не могло закінчитися; неприродна подорож; заперечення часу; бунт супроти історії; все це обов’язково мало скінчитися катастрофою.

Це вже не я, подумав він, коли відчув легеньке тріпотіння в ділянці серця. Але все ж таки, як воно зветься, додав він гірко. Зрештою, «les acteurs ne sont pas des gens»{67}, так пояснював великий хвалько Фредерік у «Дітях райка». Маски під масками, і раптом — голий безкровний череп.

Замиготіли вогники «пристебнути ремені», голос капітана попередив про турбулентність, вони то потрапляли, то виходили з повітряних ям. Кренилася під ними пустеля, і робітник-мігрант, який піднявся на борт у Катарі, вчепився у свій гігантський транзистор і блював. Чамча помітив, що чоловік не пристебнув ремінь, і набравшись духу, повернув свій голос до зарозумілого англійського тону.

— Послухайте, а чому б вам…— натякав він, але бідолаха між різкими нахилами до паперової торбинки, яку Саладін встиг вчасно подати, хитав головою, стенав плечима і відповідав:

— Сагібе{68}, а нащо? Якщо Аллах хоче, аби я помер, то я помру. А як не хоче, то не помру. Тоді навіщо безпека?

От клята Індія, вилаявся про себе Саладін Чамча, потопаючи знову у сидінні. Та до дідька йди ти, я давно вже вирвався з твоїх пазурів, вже не встромиш у мене своїх гаків, не затягнеш мене назад.

* * *

Одного разу — колись давно, а може й недавно, як говориться у казках, чи то було, чи то й ні,— отже, може й так, а може й ні, але десятирічний хлопчик зі Скендл-Пойнту, що у Бомбеї, знайшов портмоне на вулиці біля свого будинку. Він саме повертався зі школи додому, щойно вийшов зі шкільного автобуса, у якому мусив сидіти затиснутим між липкими від поту хлопцями у шортах і глухнути від їхнього галасу, а позаяк навіть уже в ті часи він відчував огиду до хрипоти, штовханини і поту чужих людей, то його трохи занудило під час труської поїздки додому. Але коли він побачив під своїми ногами чорний шкіряний гаманець, то нудота вмить відступила, а він схвильовано нагнувся і схопив,— відкрив,— і виявив, на превелику радість, там повно готівки,— і не тільки рупій, але справжніх грошей, що мають великий попит на чорному ринкові і міжнародних біржах,— повно фунтів! Фунтів стерлінгів із Самого Лондону у казковій країні Вілаєт, що ген-ген за синіми морями. Засліплений товстою пачкою іноземної валюти, хлопець підвів очі, аби переконатися, що ніхто не бачить, і на мить йому здалося, що над ним схилилася райдуга, ой, така райдуга, як подих ангела, як почута молитва, і зійшла вона до нього просто в те місце, де він стояв. Пальці дрібно тремтіли, коли запихав їх у портмоне до свого казкового скарбу.

— Віддай.

Уже в дорослому віці йому здавалося, що батько просто шпигував за ним упродовж усього його дитинства, хоча Чанґез Чамчавала був високим чоловіком, навіть височезним, уже не кажучи про його багатство і суспільне становище, та все одно мав дуже легку ходу і схильність нишком підкрадатися до сина і псувати все, що він робив, було візьме, та й уночі зірве простирадло з юного Саладіна, аби зобачити соромітний пеніс у стиснутому червоному кулаку. А от гроші міг занюхати за сто й одну милю попри те, що за ним завжди ходив сморід хімікатів і добрив, оскільки він був у країні найбільшим виробником сільськогосподарських рідин і штучного гною. Чанґез Чамчавала, людинолюб, перелюбник, жива легенда, провідник націоналістичного руху, вискочив із воріт свого дому і вирвав напхане грошима портмоне із синової розчарованої руки.

— Тссс,— настановляв він сина, ховаючи в кишеню фунти стерлінгів,— нічого не підіймай на вулиці. Земля брудна, а гроші й поготів, навіть брудніші.

На одній з полиць оздобленого тиком кабінету Чанґеза Чамчавали, за десятьма томами «Тисячі й однієї ночі» в перекладі Річарда Бертона, що повільно вкривалися пліснявою і точилися книжковими хробаками через його глибоко укорінене упередження стосовно книжок, яке спонукала Чанґеза володіти тисячами ось таких пагубних предметів, лиш би їх принизити, прирікши на гниття непрочитаними, стояла чарівна лампа, начищена до блиску мідно-латунна аватара особистого джиносховища Аладдіна: лампа, що аж благала себе потерти. Але Чанґез не тер її сам і не дозволяв цього робити, наприклад, синові.

— Настане день,— запевняв він хлопця,— і вона стане твоєю. Тоді три скільки тобі заманеться і побачиш, щó до тебе не прибуде. Але тепер вона моя.

Обіцянка щодо чарівної лампи заразила Повелителя Салагуддіна думкою, що одного дня всі його біди закінчаться, а його найпотаємніші бажання збудуться, йому ж залишається тільки чекати; але потім стався випадок з портмоне, коли до нього зійшла райдуга, не до його батька, а саме до нього, а Чанґез Чамчавала взяв та й украв дзбанок із золотом. Опісля син був уже переконаний, що батько зведе нанівець усі його сподівання, якщо тільки він не опиниться десь далеко від нього, і з того часу йому страшенно хотілося кудись виїхати, заховатися, відгородитися від великого чоловіка морями й океанами.

До тринадцяти років Салагуддін Чамчавала усвідомив, що він створений для прохолодного Вілаєту, повного фунтів стерлінгів, цих хрустких обіцянок, на що натякав чарівний гаманець, і його дедалі частіше дратував Бомбей зі своєю пилюкою, вульгарністю, полісменами у шортах, трансвеститами, кіножурналами, безхатьками, які спали на тротуарах, і пресловутими співучими курвами з Ґрейт-роуд, які починали як ревні шанувальниці культу Єлламми{69} у Карнатаці, але скінчили тут як танцівниці у дещо прозаїчних храмах плоті. Йому остогиділи текстильні фабрики і місцеві потяги, весь цей безлад і надлишок місця, тому він прагнув до омріяного Вілаєту тривкості й поміркованості, що не давав йому спокою ні вдень, ні вночі. Його улюбленими шарадами були ті, у яких відчувалася туга за іноземними містами: кічі-кон кічі-кі кічі-кон станти-око кічі-ополь кічі-кополь кічі-Кон-станти-нополь. А його улюбленою грою була версія «бабусиних кроків», коли він, обернений спиною до товаришів по грі, що тихенько підкрадалися, бормотав як мантру, як заклинання, шість літер свого омріяного міста, елоен деоен. У глибині своєї душі він повільно підкрадався до Лондону, літера за літерою, так само як друзі підкрадалися до нього. Елоен деоен Лондон.

Мутація Салагуддіна Чамчавали у Саладіна Чамчу почалася, а ми це побачимо далі, у стародавньому Бомбеї, ще задовго до того, як він підійшов достатньо близько, щоб почути рев трафальґарських левів. Коли було збірна Англії з крикету грала зі збірною Індії на стадіоні Бреборн, то він завжди молився за перемогу Англії, за те, аби творці гри завдали поразки місцевим початківцям, за підтримання належного порядку речей. (Але ігри незмінно закінчували внічию, з огляду на перинну сонливість поля на стадіоні Бреборн; велике питання, творець проти імітатора, колонізатор проти колонізованого залишалося невирішеним.)

У свої тринадцять років він був достатньо дорослим, щоб ходити на скелі Скендл-Пойнту вже без нагляду аї Кастурби. Одного дня (чи то було, чи то й ні) він вийшов з дому, тієї просторої, в деяких місцях облупленої, вкритої кристалами солі будівлі у парсійському стилі з багатьма колонами, віконницями і маленькими балкончиками, і пішов садом, батьковою гордістю і віддушиною, за певного вечірнього освітлення він справляв враження безкінечного (а ще був таємничим садом, нерозгаданою загадкою, адже ніхто, ані батько, ані садівник не знали більшості назв дерев, що росли у ньому), а тоді подався до головних воріт, такої собі грандіозної дурниці, імітації римської тріумфальної арки Септимія Севера, а тоді через шалене божевілля вулиці, через камінну стіну набережної, а вже тоді й на обшири блискучих чорних скель з невеличкими, повними креветок обмілинами. Хихотіли у платтях дівчата-християнки, стояли мовчки чоловіки зі складеними парасольками, дивлячись у блакить горизонту. В улоговині між чорними скелями Салагуддін побачив чоловіка в дготі{70}, що нагнувся над обмілиною. Їхні очі зустрілися, і чоловік поманив його пальцем, який потім приклав до своїх губ.

— Шшш.— І таємниця скелястих обмілин потягла хлопця до незнайомого чоловіка. Створіння було сама снасть. Окуляри мав, схоже, в оправі зі слонової кістки. Його палець згинався, згинався, як той рибацький гачок з наживою, підходь. Коли ж Салагуддін зійшов униз, сухоребрий ухопив його, затуливши рот і змусивши юну руку залізти собі між безплотні ноги і намацати там плотський хрящ. Дготі — відкрите вітрам. А Салагуддін не вмів битися; робив те, що його змушували робити, а тоді той інший повернувся і відпустив його.

Опісля Салагуддін ніколи більше не ходив на скелі Скендл-Пойнту; також він нікому не розповідав про свою пригоду, бо добре знав, що в матері станеться нервовий зрив, а батько, як він підозрював, скаже: а ти сам винен. Йому здавалося, що все огидне, все те, що заслуговувало на осуд у його рідному місті, зійшлося у кістлявих обіймах незнайомця, і тепер, коли він утік від розпусного скелета, то мусить також або втекти з Бомбея, або ж померти. Зосереджувався на цій думці цілком і повністю, повсякчас спрямовував на неї усю свою увагу, коли їв срав спав, переконував себе, що таки змусить диво статися навіть без допомоги батькової лампи. Йому снилося, ніби він вилітає з вікна своєї спальні і бачить, що під ним уже не Бомбей, а Сам Лондон, Біг-Бен, колона Нельсона, Лордставерн, Кривава вежа, королева. Та коли він ось так ширяв над великою метрополією, то відчув, що втрачає висоту, і хоч би як він боровся бив-ногами махав-руками, все одно продовжував повільно по спіралі знижуватися до землі, потім швидше, ще швидше, аж поки не полетів уже коміть головою на місто, собор Святого Павла Пудінглейн Треднідл-стріт, три, два, один, нуль, Лондон.

* * *

Коли сталося неможливе і його батько цілком несподівано запропонував йому отримати англійську освіту, аби прибрати мене зі шляху, подумав він, а чого б іще, це ж бо очевидно, але дарованому коневі, ну і так далі, його мати Насрін Чамчавала не вдавалася до сліз, натомість вирішала допомогти корисними порадами.

— Не ходи брудним, як ті англійці,— застерегла вона його.— Вони витирають зади тільки папером. А для купання у ванні використовують ту саму воду по кілька разів.

Ось такі огидні наклепи тільки довели Салагуддіну, що його мати робить усе можливе, аби запобігти його від’їзду, і попри їхню взаємну любов він відповів:

— Аммі{71}, це немислимо, що ти таке кажеш. Англійці — цивілізовані люди, та про що ти говориш, дурниці якісь.

Вона усміхнулася своєю лагідною нервовою усмішкою і не сперечалася. Уже потім стояла під тріумфальною аркою воріт із сухими очима і не поїхала до аеропорту Сантакрус, аби його провести на літак. Свою єдину дитину. Вона навішала йому на шию стільки гірлянд, що аж голова пішла обертом від пересиченості ароматів материнської любові.

Насрін Чамчавала була тонесенькою, дуже тендітною жіночкою, її кісточки як тінкас{72}, як тоненькі дерев’яні трісочки. Аби компенсувати свою фізичну незначущість, вона вже замолоду взяла собі за звичку одягатися з надмірною крикливою яскравістю. Візерунки на її сарі були блискучими, навіть сліпучими: на шовку лимонного кольору величезні парчеві ромби, запаморочливі чорно-білі завитки в стилі оп-арт і величезні помадні поцілунки на яскравому білому тлі. Люди пробачали їй вогненний смак, оскільки носила вона ці сліпучі одіяння з такою невинністю; оскільки голос, що лунав із текстильної какофонії, був такий тоненький, нерішучий і чистий. А також з огляду на звані вечері.

Щоп’ятниці впродовж усього свого заміжнього життя Насрін наповнювала зали Чамчавалиного будинку — тих звичайно темних приміщень, схожих на великі порожні поховальні склепи — яскравим світлом і тендітними гістьми. Малий Салагуддін завжди хотів грати роль швейцара і вітав напомаджених, прикрашених коштовним камінням гостей дуже статечно, дозволяючи їм гладити себе по голові й називати гарним хлопчиком і серденьком. По п’ятницях будинок сповнювався гучними звуками; були музиканти, співаки, танцівниці, лунали найновіші західні хіти з радіо «Цейлон», демонструвалися банальні лялькові вистави, у яких розфарбовані глиняні раджі їздили на лялькових жеребцях і обезголовлювали ворожих маріонеток прокляттями і дерев’яними мечами. Але протягом решти тижня Насрін обережно кралася будинком — жінка-горлиця, що навшпиньки ходила мороком так, ніби боялася порушити затінену тишу; а її син, йдучи за нею, також учився робити легенькі кроки, аби не сполохати якого домовика чи злого духа, що десь причаївся.

Але: обачність Насрін Чамчавали не змогла врятувати їй життя. Охопив і вбив її жах у той час, коли вона почувалася у повній безпеці, одягнену у сарі з відбитками фотографій і заголовків з дешевих газет, скупану у світлі люстр, оточену друзями.

* * *

На той час минуло п’ять із половиною років, відколи Салагуддін, обвішаний гірляндами і з материними настановами зійшов на борт «Дуґласа» DС-8 і подався на захід. Попереду — Англія; позаду — його батько Чанґез Чамчавала; під ним — дім і краса. Як і Насрін, майбутній Саладін був скупий на сльозу.

У тому першому літаку він читав науково-фантастичні твори про міжпланетне переселення: «Основу» Азімова, «Марсіанські хроніки» Рея Бредбері. Він уявляв собі DC-8, материнським кораблем, що ніс на немислимі відстані Обраних, Вибраних Богом і людиною, які подорожували впродовж поколінь, поліпшуючи свою людську породу за принципами євгеніки, щоб їхнє сім’є одного дня пустило коріння десь у чудовому новому світі під жовтогарячим сонцем. Він виправився: не материнський, але батьківський корабель, бо саме тут він, зрештою, і був той великий Аббу, Тато. Тринадцятирічний Салагуддін, відклавши набік недавні сумніви й образи, знову поринув у своє дитяче обожнювання батька, тому що він таки, таки, таки обожнював його, бо ж тато залишається великим, аж поки в тебе не появляється власний розум, і тоді сперечатися з ним називається зрадою своєї любові, але не варто про це тепер, я звинувачую його в тому, що він став моєю верховною сутністю, тому те, що сталося, це ніби втрата віри… так, батьківський корабель, адже літак — це не летюче лоно, а металічний фалос, а пасажири — це сперматозоїди, що чекають на виверження.

П’ять з половиною часових поясів; оберни догори ногами годинник у Бомбеї і побачиш годину в Лондоні. Тато,— думав Чамча багато років по тому,— я звинувачую його у перевернутому Часові.

Як далеко вони летіли? П’ять з половиною тисяч навпрошки. Чи: від індійськості до англійськості невимірна відстань. А вже й не так далеко, бо ж вони злетіли в одному великому місті і сіли в іншому. Відстані між містами завжди малі; селянин, що йде до міста за сто миль, перетинає безлюдніші, темніші і страшніші місця.

Що Чанґез Чамчавала робив після злету літака: намагаючись приховати від сина, схрестив дві пари пальців на обох руках і обертав великими.

Коли вони поселилися у готелі за кільканадцять футів від колишнього розташування шибениці на Тайберні, Чанґез сказав синові:

— На. Тримай.— І у витягнутій руці тримав чорне портмоне, щодо ідентичності якого не могло бути жодних сумнівів.— Ти вже дорослий. На.

Повернення конфіскованого портмоне, геть з усіма грошима, виявилося однією з пасток Чанґеза Чамчавали. Салагуддін обманювався так усе життя. Як тільки батько хотів покарати його, то пропонував подарунок, плитку імпортного шоколаду чи банку сиру «Крафт», а тоді візьме та й захватить його, коли він прийде взяти.

— Мавпо клишонога.— Чанґез насміхався зі свого малого сина.— Затям назавжди, пряник — це моя палиця.

Салагуддін у Лондоні взяв простягнуте портмоне, прийнявши подарунок повноліття; після чого його батько сказав:

— Тепер, коли ти став дорослим чоловіком, то маєш подбати про свого старого батька, поки ми в Лондоні. Заплатиш усі рахунки.

Січень 1961 року. Ти можеш перевернути той рік догори ногами і він, на відміну від твого годинника, все одно буде тим самим роком. Зима; але тремтіти у готельному номері Салагуддін Чамчавала почав від страшенного переляку; його дзбанок золота раптом перетворився на прокляття чарівника.

Ті два тижні в Лондоні перед початком навчання у пансіоні перетворилися на кошмар з готівкою і підрахунками, бо Чанґез як сказав, так і зробив: навіть руки не запхав у свою кишеню. Салагуддіну довелося купувати собі одяг, приміром двобортний шерстяний макінтош і сім смугастих блакитно-білих сорочок фірми «Ван Гойзен» зі змінними напівтвердими комірцями, які Чанґез змушував його одягати щодня, аби звикнути до запонок, тож Салагуддіну здавалося, буцімто тупий ніж в’їдається у його молодече адамове яблуко; а ще йому мало вистачити грошей на готельний номер і таке інше, і він навіть не питав у батька, чи можуть вони піти в кіно, хоча б один раз, хоча б на «Справжнє пекло святого Трініана», або десь пообідати, з’їсти чогось не з китайської кухні, тому в наступні роки він нічогісінько не пам’ятав з перших двох тижнів у своєму улюбленому Елоен-Деоені, за винятком фунтів шилінгів пенсів, як той учень короля-філософа Чанакьї, який запитав великого чоловіка, що він має на увазі, коли каже, що можна жити у світі і не жити в ньому, після чого король наказав учневі під страхом смерті пронести глечик, наповнений по вінця водою, крізь святковий натовп, не проливши з нього жодної краплі, коли ж він повернувся, то не зміг нічого розповісти про святкування, бо, ніби сліпий, нічого не бачив, окрім глечика на голові.

Чанґез Чамчавала геть притих у ті дні, здавалося, навіть не думав про щось таке, як наїдки і напої та й усе інше, а вдоволено сидів у готельному номері й дивився телевізор, особливо коли показували Флінстоунів, бо, як він казав синові, Вільма-бібі нагадувала йому Насрін. Салагуддін намагався бути справжнім чоловіком, постячи разом із батьком з наміром протриматися навіть довше за нього, але йому не вдавалося, і коли голод дійняв його усерйоз, він вийшов з готелю і подався у дешеву закусочну, де можна було купити на виніс смажене курча, що вилискувало у вітрині жиром, обертаючись на рожні. Коли приніс курча у фоє, йому стало дуже соромно, і щоб не побачив хтось із персоналу, він заховав його під двобортним шерстяним макінтошем і підіймався у ліфті, відгонячи курчам-грилем, з відстовбурченим макінтошем, з почервонілим обличчям. Ось так, з курчачими грудьми під прискіпливими поглядами готельних матрон і ліфтерів, відчував у собі народження непримиримої люті, що горітиме в ньому незгасно понад чверть століття, випарує з нього дитяче обожнювання батька і перетворить його на світського чоловіка, який з усієї сили опісля намагатиметься жити без будь-якого бога; що запалить у ньому рішучість стати тим, ким-не-був-і-ніколи-не-стане його Батько, тобто справжнім і добропорядним англійцем. Так, англійцем, навіть якщо його мати мала слушність і в туалетах у них був тільки папір, а після фізичних вправ треба було заходити у ледь теплу, вже використовувану воду, повну бруду й мила, навіть якщо це означало провести все життя серед оголених узимку дерев, чиї пальці відчайдушно чіпляються за кілька блідих годин водянистого, процідженого світла. Зимовими ночами йому — хлопцеві, який спав раніше хіба що під простирадлом,— доводилося тепер лежати під горами шерсті і почуватися героєм зі стародавнього міфу, приреченим богами на довічне притискання важким валуном; але нічого, він стане англійцем, навіть якщо однокласники хихотіли з його голосу і не брали до свого кола, бо це тільки збільшувало його рішучість і саме тоді він почав грати, почав шукати маску, яку б упізнавали ті хлопці, блідолицю маску, блазнівську маску, аж поки не обдурив їх і не змусив подумати: та з ним усе гаразд, він такий-як-і-ми. Він обдурював їх, немов уразлива людська істота переконувала б горил прийняти її до своєї родини, аби пестити її, ніжно погладжувати й класти банани їй у рот.

(Після сплати останнього рахунку, коли портмоне, знайдене ним колись у кінці райдуги, було вже порожнім, батько сказав:

— Ну що ж. Ти впорався. Я зробив із тебе чоловіка.

Але якого чоловіка? Цього батьки не знають. Заздалегідь не знають; коли ще не запізно.)

Одного разу невдовзі після початку навчання у школі він зійшов униз на сніданок і побачив на тарілці копчений оселедець. Сів і витріщився на рибину, не знаючи, з чого почати. Відкусив шматок і мав повний рот дрібненьких кісточок. Витягши їх усі, знову відкусив, ще більше кісточок. Однокашники мовчки спостерігали за його муками; ніхто з них не сказав, ось дивись, як треба їсти. Дев’яносто хвилин він їв ту рибину, бо ж не дозволялося встати з-за столу, поки не закінчиш. На той час він уже весь трусився і якби міг плакати, то так би і зробив. А потім йому спало на думку, що він отримав важливий урок. Англія — це копчена рибина зі своєрідним смаком і купою гострих кісточок, і ніхто тобі не розповість, як її їсти. Виявилося, він кровожерлива особистість.

— Я їм усім ще покажу,— заприсягся він.— Побачите.

З’їдений оселедець став його першою перемогою, першим кроком у завоюванні Англії.

Кажуть, Вільгельм Завойовник почав з того, що з’їв жменю англійського піску.

* * *

П’ять років по тому він приїхав додому після закінчення школи, чекаючи на початок семестру в англійському університеті, а його трансмутація у мешканця Вілаєту просунулася доволі далеко.

— Тільки-но подивися на нього, як він усім незадоволений,— дразнила його Насрін у присутності батька.— Як він усе знає, вентилятори от-от упадуть нам зі стелі на голову і повідтинають голови просто уві сні, каже він, а їжа занадто масна, йому хочеться знати, чому ми все смажимо та й смажимо, балкони на горішньому поверсі можуть щохвилі обвалитися, і фарба геть облущилася, чому ми не зробимо собі порядку в домі як належиться, хіба не так, сад сильно заріс, а ми люди з джунглів, він так собі гадає, а які неотесані наші фільми, тепер вони йому вже не подобаються, а довкола самі хвороби, що й води з крану не вип’єш, о господи, він насправді отримав гарну освіту, чоловіче, наш маленький Саллу щойно повернувся з Англії, і говорить він так ладно.

Вони гуляли ввечері по лужку, дивлячись на сонце, що сідало в море, блукаючи в тіні тих високих розлогих дерев, то змієвидних, то колючих, які Салагуддін (тепер називав себе Саладіном на манер англійської школи, проте залишався ще якийсь час Чамчавалою, аж поки театральний агент не втяв йому те прізвище з комерційних міркувань) уже міг назвати: хлібне дерево, баньян, палісандрове дерево, лісовий вогонь, платан. Невеличкі паростки недоторки чуї-муї{73} росли спереду дерева його власного життя, волоського горіха, який Чанґез посадив власноруч у день появи сина на світ. Батько й син біля дерева життя почувалися ніяково, неспроможними належним чином відповісти на ніжну веселість Насрін. Саладіна охопило меланхолійне відчуття, буцімто сад був ліпшим до того, як він дізнався назви дерев, буцімто щось утратилося і ніколи вже не повернеться. І виявилося, що Чанґез Чамчавала не може дивитися синові у вічі — від побаченої гіркоти аж серце йому затерпало. Коли він заговорив, різко повернувшись від вісімнадцятирічного горіха, у якому, як іноді під час їхніх довгих розлук він думав, живе душа його єдиного сина, то слова вийшли недоладними і лунали буцімто з уст твердої холодної статуї, чого, він сподівався, ніколи не станеться і чого, він боявся, йому не уникнути.

— Скажи своєму синові,— басом радив Чанґез Насрін,— що коли він їде за кордон учитися зневаги до свого роду, то у відповідь свій рід не почуватиме до нього нічого іншого, як презирство. Хто він такий? Фаунтлерой{74}, панджандрам{75}? Невже мені судилося втратити сина і віднайти якогось виродка?

— Хоч би ким я був, дорогенький тату,— сказав Саладін батькові,— усім я завдячую тобі.

Це була остання їхня сімейна розмова. Того літа напруга почуттів не спадала, попри всі спроби Насрін утрутитися, мусиш, сину, попросити пробачення у тата, він, бідолашний, страждає, так страждає, але гордість йому не дозволить тебе першим обійняти. Навіть ая Кастурба і старий носильник, її чоловік Валлабг, намагалися втрутитися, але як батько, так і син залишалися непохитними.

— Обоє однакові,— сказала Кастурба до Насрін.— Татуньо і синочок з одного тіста ліплені.

Коли у вересні почалася війна з Пакистаном, Насрін вирішила з певним викликом, що таки не скасовуватиме своїх п’ятничних вечірок, аби «показати, що індуси і мусульмани уміють так само любити, як і ненавидіти», наголошувала вона. Чанґез побачив вогники у її очах і не сперечався, але сказав слугам завішати всі вікна світлонепроникними шторами. Того вечора Саладін Чамчавала востаннє грав роль швейцара, одягнений в англійський смокінг, і коли поприходили гості — ті самі давні гості, лишень трохи припорошені сірим пилом віку, а в усьому іншому ті ж самі — то так само гладили його по голові і цілували, ностальгічні благословення юності.

— Тільки подивіться, як виріс,— казали вони.— Просто красень, що тут скажеш.

Усі намагалися приховати свій страх перед війною, небезпека повітряних нальотів, повідомляло радіо, і коли вони куйовдили Саладінове волосся, то їхні руки були трохи вже аж надто ніжними бо ж навпаки — дещо грубуватими.

Пізно того вечора заревіли сирени, і гості розбіглися хто куди, ховаючись під ліжками, у сервантах, будь-де. Насрін Чамчавала опинилася на самоті біля стола з наїдками і спробувала заспокоїти товариство, стоячи в сарі з газетними відбитками і продовжуючи жувати шматок риби, ніби нічого на сталося. Тож коли вона почала давитися фатальною рибною кісткою, поряд не було нікого, хто б їй допоміг, усі сиділи по кутках із заплющеними очима; навіть Саладін, завойовник копченого оселедця, Саладін, що повернувся додому з характером англійця, утратив самовладання. Насрін Чамчавала впала, схлипнула, здригнулася, вмерла, і коли пролунав сигнал відбою і гості боязко повилазили зі своїх схованок, то виявили господиню нерухомою посередині вітальні, викрадену ангелом знищення, халі-пілі халаас, як кажуть у Бомбеї, померлу без якоїсь видимої причини, згаслу назавжди.

* * *

Ще й року не минуло після смерті Насрін Чамчавали через неспроможність тріумфувати над рибними кістками у стилі свого сина зі здобутою за кордоном освітою, як Чанґез одружився вдруге, не обмовившись нікому і словом. Саладін в англійському коледжі отримав від батька листа, у якому містився наказ, висловлений у дражливо-пишномовному і старомодному стилі, бути щасливим. «Радій,— ішлося в листі,— бо втрачене відродилося». Дещо втаємничене речення тлумачилося нижче у тому ж відправленому авіапоштою листі, тож коли Саладін дізнався про свою новоспечену мачуху, яку звати також Насрін, у його голові пішло щось не так, і він написав татові листа, сповненого жорстоких слів і образ — шаленої люті, що виникає тільки між батьками і синами і відрізняється від люті між доньками і матерями в тій частині, що за нею чигає можливість справжнього рукоприкладства зі зламаними щелепами. Чанґез відписав зворотною поштою; коротесенький лист, чотири рядки архаїчної лайки: скотинá погань пройдисвіт мерзотник негідник хам шахрай. «Наполегливо прошу вважати всі сімейні зв’язки безповоротно розірваними,— підсумовував автор листа.— Уся відповідальність за наслідки лежить на твоїй совісті».

Після року мовчання Саладін отримав ще одну кореспонденцію, лист із пробаченням, який у всіх подробицях було ще важче прийняти, ніж той попередній з громовим відлученням. «Коли ти станеш батьком, мій сину,— довірявся Чанґез Чамчавала,— тоді ти знатимеш ту мить — ах, таку солодку! — коли від надлишку любові ти хитаєш дитя на своєму коліні; аж тут без застереження цілком зненацька оте благословенне створіння — чи можу я бути відвертим? — тебе обмочує. Якусь мить ти відчуваєш відразу і гнів пульсує у твоїх жилах — але потім все пропадає так само швидко, як почалося. Хіба ж ми, дорослі, не розуміємо, що малеча не винна? Воно не знає, що чинить».

Глибоко ображений порівнянням з дитям, що пісяє, Саладін зберігав, як він сподівався, мовчанку гідності. Перед випускними іспитами він отримав британський паспорт, оскільки прибув до країни ще за менш суворих законів, тому зміг поінформувати Чанґеза у короткій записці, що збирається оселитися в Лондоні й стати актором. Відповідь Чанґеза Чамчавали не забарилася, прийшла експрес-поштою. «Та вже ставай хоч і триклятим джигалом. Диявол уселився у твоє тіло і забрав від тебе розум. На тебе стільки потрачено: хіба ти не відчуваєш, що маєш деякі зобов’язання? Перед своєю країною? Перед пам’яттю про матір? Перед власним розумом? Ти що, збираєшся провести життя вертячись і чепурячись у яскравому світлі, цілуючи білявок під прискіпливим поглядом незнайомців, які заплатили за те, аби подивитися на твій сором? Ти не мій син, але якийсь вовкулака і тютя, демон із самого пекла. Актор! Тільки подумай: що я скажу друзям?»

А нижче підпису образливий постскриптум. «Тепер, коли ти маєш злого джина, навіть не думай, що запопадешся чарівною лампою».

* * *

Опісля Чанґез Чамчавала писав синові через нерегулярні проміжки часу і в кожному листі повертався до теми демонів та одержимості: «Нечесна щодо себе людина стає двоногим брехлом, і такі чудовиська — це найкращі творіння шайтана,— писав він, а також у дещо сентиментальнішому ключі: — Твою душу я зберігаю у безпеці всередині волоського горіха. Диявол заволодів тільки твоїм тілом. Коли звільнишся від нього, повертай додому і забирай свій безсмертний дух. Він буяє в саду».

З роками почерк у листах зазнавав змін, втрачаючи кричущу впевненість, за якою його легко було впізнати, і ставав вужчим, без прикрас, вихолощеним. Нарешті листи перестали надходити, але з інших джерел Саладін знав, що батькове захоплення надприродними силами тільки поглиблюється, аж поки татуньо не став самітником, мабуть для того, аби втекти від світу, у якому демони змогли викрасти тіло його сина, себто від світу, небезпечного для людини зі справжньою релігійною вірою.

Трансформація тата позбавила Саладіна самовладання навіть на величезній відстані. Його батьки були мусульманами мляво-поміркованого бомбейському толку; Чанґез Чамчавала видавався синові більш богоподібним, ніж будь-який там Аллах. І те, що батько, світське божество (хоч нині й дискредитоване) припадало на коліна у вже немолодому віці і починало вклонятися у бік Мекки, ніяк не приймалося сином-безбожником.

«У всьому я звинувачую його відьму,— казав він собі, вдаючись з риторичних міркувань до тієї ж мови прокльонів і домовиків, яку розпочав було використовувати його батько.— Оту Насрін Другу. Невже це я жертва всякої чортівні, невже це я одержимий? Але ж не мій почерк змінився».

Більше не було листів. Минули роки; і от Саладін Чамча, актор, людина, що сама себе створила, повернувся до Бомбея з трупою Просперо{76} як виконавець ролі індійського лікаря у «Мільйонерші» Джорджа Бернарда Шоу. На сцені він підтягував свій голос до вимог ролі, але оті довгопригнічувані вислови, ті забраковані колись голосні й приголосні починали просочуватися і в театрі. Голос зраджував йому; і тут виявилося, що його складові здатні на підлість інших видів також.

* * *

Людина, що вирішила себе переінакшити з огляду на інше бачення світу, замахнулася на роль Творця; вона неприродна, богохульна, мерзенна з наймерзенніших. З іншого кута зору, у її боротьбі, у її готовності ризикувати є наснага, героїзм: не всі ж мутанти виживають. Або погляньте на неї із соціально-політичної точки зору: більшість мігрантів учаться і можуть маскуватися. Наші власні неправдиві описи самих себе протистоять вигаданим про нас неправдам, приховуючи з міркувань безпеки наші таємні сутності.

Людина, що створила себе, потребує когось такого, хто б у це повірив, хто б підтвердив, що їй це таки вдалося. Знову віра, скажете ви. Але ж можна зійти на кілька щаблів нижче і подумати про мідний дзвіночок; феї не існують, якщо діти не плескають в долоні. А можна також просто сказати: отакий і має вигляд людська натура.

Виникає потреба не тільки в тому, аби хтось повірив у нас, але також потреба повірити в когось. Ну і маємо: Кохання.

Саладін Чамча зустрівся з Памелою Лавелас за п’ять з половиною днів до кінця 1960-х, коли жінки все ще зав’язували волосся косинками. Вона стояла посеред залу, повного актрис-троцькісток, і дивилася на нього очима, настільки блискучими, ой, настільки блискучими. Він не зводив з неї погляду, а вона не переставала йому усміхатися, проте пішла з іншим. Вдома мріяв про її очі й усмішку, про її стрункість і її ніжну шкіру. Добивався її два роки. Адже віддає Англія свої скарби неохоче. Дуже дивувався власній наполегливості і розумів, що ця дівчина стала розпорядницею його долі, і якщо вона йому не поступиться, то всі його намагання зазнати метаморфозів будуть марними.

— Повір,— благав він, ніжно борючись з нею на білому килимку, який опісля на опівнічній автобусній зупинці вкривав пухнастим свідченням його гріха.— Повір мені. Не прогадаєш.

Одного вечора, негадано-несподівано, вона повірила. Одружився з нею швидко, поки не передумала, але так і не навчився читати її думок. Коли була нещасливою, то замикалася у спальні, допоки не повернеться настрій.

— Це не твоя справа,— казала вона йому.— Не хочу, щоб хтось мене такою бачив.

Він називав її черепашкою-молюском.

— Відчини,— гримав він у всі замкнені двері під час їхнього спільного життя, спочатку у напівпідвалі, потім на квартирі і нарешті в особняку.— Я кохаю тебе, впусти.

Дуже потребував її, аби переконатися у власному існуванні, тому ніколи й не помічав ані відчаю у її сліпучій незгасній усмішці, ані жаху у блискучих очах, якими вона дивилася на світ, також не розумів і причин, з яких вона ховалася і не могла сяяти.

І коли було вже запізно, вона розповіла йому, що її батьки наклали на себе руки — у неї тільки починалися перші місячні — бо грали у карти на гроші і заборгували величезну суму, залишивши її з аристократичними нотками в голосі, за якими у ній впізнавали золоту дівчину, жінку, якій заздрять, тоді ж бо як насправді вона була покинута й розгублена; її батьки навіть не спромоглися трохи почекати й подивитися, як вона подорослішає, ось як вони її любили, тому, зрозуміло, вона була геть невпевненою у собі, і кожна її мить у світі сповнювалася панікою, тож вона усміхалася й усміхалася, і бодай раз на тиждень замикала двері, тремтіла й почувалася лушпайкою, порожньою арахісовою шкаралупою, мавпочкою без горіха.

Вони не змогли мати дітей; вона винуватила себе. По десяти роках Саладін дізнався, що вся справа у його хромосомах, дві — занадто довгі, чи занадто короткі, вже й не пам’ятав. Генетична спадковість; отже, йому пощастило, що живий, пощастило, що не якийсь деформований виродок. Це передалося від матері, чи від батька? Лікарі не знали відповіді; але зрозуміло, кого він винуватив, зрештою, не міг же він погано думати про мертвих.

Останнім часом вони не ладнали.

Про це він сказав собі пізніше, але не тоді. Опісля він сказав собі: ми потрапили на скелі, може, через брак дітей, а може, ми просто віддалилися одне від одного, може перше, а може й друге.

Тоді він відвертався від усіляких напружень, усіх тих шерехатостей, усіх тих сварок, що не знаходили продовження, він заплющував очі і чекав повернення її усмішки. Дозволяв собі вірити в оту усмішку, в оту блискучу підроблену радість.

Робив спроби придумати для себе з нею щасливе майбутнє, намагався здійснити його, спочатку вигадував його, а тоді хотів у нього повірити. Дорогою до Індії думав, який він щасливий, що має її: я щасливий так я не сперечаюся я найщасливіший чоловік на світі. І: як гарно мати перед собою довгу тінисту алею років, перспективу дістатися до літнього віку в оточенні її ніжності.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

ВІД АВТОРА

Цитати з Корану у книжці взяті з англомовних перекладів, здійснених Н. Дж. Дейвудом (видавництво «Пенґвін») і Мауланом Мухаммадом Алі (Лагор, 1973); подані з незначними правками автора; цитата з Фаїза Ахмеда Фаїза наведена в перекладі Махмуда Джамаля, що вміщена у «Книзі сучасної поезії мовою урду» (видавництво «Пенґвін»). Описам мантікори завдячую «Книзі вигаданих істот» Хорхе Луїса Борхеса, коли ж бо матеріали з описами Аргентини я взяв почасти з книжок В. Г. Гадсона, а зокрема, з «Дуже далеко і вельми давно». Хотів би також подякувати Поліні Мелвілл за допомогу в розплітанні моїх заплутаних дредів; а також повинен сказати, що вірші про місто «Ґаґарі» Бгупена Ґандгі — це відголосок віршів зі збірки «Джеджурі» Аруна Колаткара. Слова пісні «Living Doll» написав Лайонел Барт (1959, Peter Maurice Music Co. Ltd), а наведені в останньому розділі роману вірші Кеннета Тайнана взяті з «Право і ліво Тайнана» (© Kenneth Tynan, 1967).

Багатьох авторів, у яких я багато чого почерпнув, сподіваюся, буде легко впізнати з тексту; інші мають залишитися невідомими, але я їм також дякую.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.