На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Дж. А. Вайт

ВИЗВОЛЕННЯ. Книга 2

Серія «Школа Тіні»

Усі права застережено.

Оригінальна назва: SHADOW SCHOOL #2: DEHAUNTING.

Перший рік навчання в школі Тіні змінює життя Корделії. Вона звикає до похмурих краєвидів Нью-Гемпширу, знаходить вірних друзів й улюблену справу. Звільнення привидів дарує їй справжнє задоволення. Однак друзі не розділяють захоплення Корделії. Агнеса з головою поринає у створення «Визволителя» — приладу, що має назавжди очистити школу від духів. Бенжді майже весь час проводить із новою подружкою.

Однак Корделія продовжує свою справу, аж поки помічає, що в школі коїться щось підозріле. Дівчинка марно намагається попередити друзів про небезпеку — її слів ніхто не бере до уваги. Тож чи готова Корделія залишитися сам на сам із могутнім ворогом, здатним піти на все заради своєї підступної мети?

Copyright © 2020 by J. A. White

© Білодід І. В., переклад, 2024

© Столбченко Д. О., обкладинка, 2024

© ТОВ Видавництво «Ранок», 2024

Учителям і учням
школи Ріджвуд-авеню

1.
p01
Перегони

У кутку кабінету суспільствознавства місис Далтон стояв чоловік. Він мав трохи розгублений вигляд, наче чийсь батько, що прийшов до школи й заблукав. Хто не знав, міг би подумати, що чоловік був живий.

Однак Корделія Лю знала, що це не так.

Вона підійшла ближче, вивчаючи кожен дюйм обличчя примари. Дивилася дівчина впевнено, дихала неквапливо. Будь-який інший дванадцятирічний підліток із криками кинувся б навтьоки, але Корделія багато знала про померлих, що затримались у світі живих, і нічого її в цьому не лякало. Вона спокійно відзначила дюжину пропусків на різні гірськолижні траси, що висіли на зимовій куртці чоловіка, потріскану шкіру його обвітрених щік, вовняну шапку. Дізнавшись усю можливу інформацію із зовнішнього вигляду чоловіка, Корделія сіла на стілець і почала спостерігати за тим, як він поводитиметься. Привид не звертав на неї жодної уваги, натомість зосереджено вдивлявся кудись удалечінь, певно, бачачи перед собою світ, недоступний очам живих. За кілька хвилин він примружився і приклав до лоба руку в рукавичці, неначе закриваючись від сонячного сяйва. Оскільки крізь зашторені вікна до кабінету пробивалася лишень цівка світла, Корделія зрозуміла, що привид не має проблем із зором. Він просто намагається їй щось сказати.

— Лижні окуляри! — вирішила Корделія.

Вона скинула з плечей рюкзак і почала копирсатися всередині. Єдиним способом звільнити примару, що втрапила до стін школи Тіні, було підібрати їй світлоключ: предмет, який мав особливе значення для померлого. І оскільки говорити привиди не могли, Корделії доводилося покладатись на натяки-підказки, які вони надавали своїм зовнішнім виглядом та діями. Часто ці натяки було доволі важко розшифрувати, але іноді, як у випадку з чоловіком, відповідь була очевидною.

— Окуляри, окуляри, окуляри… — бурмотіла вона, перебираючи інші потенційні світлоключі, яких вона набрала в їхній новій підсобці: барвисті шовкові шарфи, потерте зображення Девіда Коперфілда, три пальчикові батарейки. — Вони точно десь тут…

Вона зупинилась, щоб витерти піт із чола. Зазвичай у школі Тіні було прохолодно, як у склепі, але весь останній тиждень на вулиці стояла спека за тридцять — аномальна температура як для Нью-Гемпширу, — і майка Корделії була мокрою від поту. Привидові спека, звісно, не дошкуляла.

— Знайшла! — вигукнула Корделія, помітивши лижні окуляри на дні рюкзака. Вона поспіхом висмикнула їх і перевірила час на телефоні. 11:58. «Ще дві хвилини», — подумала вона. Привид розгублено глянув на окуляри в її руці, а тоді зігнув коліна і покрутив стегнами з боку в бік.

— Тобі подобається кататись на лижах, розумію, — сказала Корделія. — Залишилося зовсім трішки. Обіцяю. Я б просто зараз віддала тобі ці окуляри, але у нас із друзями змагання в тому, хто порятує найбільше привидів за годину, і ми домовились не починати до опівдня. Дурниця, знаю, але тільки так вдалося змусити мого друга Бенджі нам допомагати. Бо він з початку літа сидить удома і тільки те й робить, що грає в комп’ютерні ігри.

Задзвонив телефон.

— А ось і наш ледащо, — промовила Корделія. Бенджі Нуньєс прислав повідомлення: «Ну що, ти готова до поразки, Лю?».

«Не сміши! На відміну від тебе, у мене є план!» — надрукувала Корделія у відповідь.

«А мені не потрібен план! Достатньо мого ТАЛАНТУ!»

«У футболі — можливо. Але ЕКСПЕРТ З ПРИВИДІВ тут Я!»

«Ще побачимо! Я збираюсь відправити щонайменше 8!»

«За годину??? Нізащо!»

«Побачимо!»

«Не більше ніж 5».

«Однаково більше, ніж ти!»

У куточку з’явилось крихітне фото качкодзьоба в лабораторному халаті, коли до чату доєдналась третя учасниця їхньої команди — Агнеса Метісон.

«Так мило, що ви боретеся за друге місце. Розумієте ж, що виграю я, чи не так?»

«Погляньте-но: Агнеса вихваляється! — відповів Бенджі. — Нарешті ми її навчили!»

«Я нею пишаюся!» — відповіла Корделія.

«Я просто дуже рада, що нарешті можу їх бачити», — відповіла Агнеса. Друзі відповіли шквалом смайлів. Учні та вчителі школи Тіні не помічали примар, що блукали коридорами. Наскільки було відомо Корделії, природною здатністю бачити їх володіли тільки вона, Бенджі та докторка Рокені, директорка школи. Спочатку це викликало певні непорозуміння: Агнеса почувалася зайвою в їхній компанії, через те що не бачила привидів. На щастя, вона розжилася парою спеціальних окулярів, за допомогою яких теж змогла побачити примар, тож тепер троє друзів були на рівних. Корделія припускала, що тепер допомагати привидам стане значно легше — і значно веселіше!

Годинник на її телефоні показав дванадцяту.

«ГРА ПОЧАЛАСЬ!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!» — написав Бенджі.

Корделія не відповіла. Натомість вона запустила лижні окуляри під ноги привиду, очікуючи, що той одразу їх підхопить.

Та він не звернув на них уваги.

— Нумо, Каспере! — пробурмотіла Корделія, застібаючи блискавку рюкзака. — Я не можу чекати весь день!

Вона не могла піти, не впевнившись на власні очі, що примару звільнено — інакше не рахується. Однак час спливав, а Корделії хотілося звільнити ще кілька легших привидів, доки Бенджі або Агнеса не дісталися до них першими.

Теленькнув телефон.

«Один є! — написав Бенджі. — Жіночка, що весь час витріщалась на ту моторошну скляну карусель. Квиток до парку атракціонів».

За цим майже одразу прийшло повідомлення від Агнеси:

«Промоклий хлопець! Парасоля!».

— Я тут помру зараз через тебе! — сказала Корделія лижнику. А тоді, зрозумівши, що бовкнула, додала: — Вибач.

Нарешті погляд примари зупинився на окулярах. Корделія напружилась. Він нахилився за ними. Якщо окуляри не його світлоключ, то його рука пройде наскрізь…

«Момент істини!» — подумала вона, закусивши нижню губу. Привид з легкістю підняв окуляри.

— Бум! — скрикнула Корделія.

Над лижником виник чорний трикутник. Коли портал відкрився, у кімнаті закружляли сніжинки, що сипались із чоловікового Світла й зникали, ледве торкнувшись підлоги. Звідтіль, із того іншого світу за трикутником, до Корделії долинуло шурхотіння лиж, що мчали схилом, скрегіт підіймача, сміх... Привид радісно усміхнувся і піднявся до порталу. Він надягнув окуляри — вони виявились трохи завеликі на нього, але Корделія давно знала, що такі дрібниці зазвичай не мають значення, — і підняв руки вгору, уявляючи, як візьме лижні палиці, що, без сумніву, чекали його на тому боці. Корделія зовсім забула про поспіх і зачаровано стежила. Спостереження за привидом, що звільняється зі школи Тіні й вирушає до свого особистого раю, незмінно наповнювало її побожним трепетом.

Знов дзенькнув телефон. Бенджі.

«Бігунка. Шнурки. Це вже ДВА!»

Корделія сердито пробурчала. Бігунка була з новеньких й усенькі дні займалася розтяжкою біля кабінету математики містера Терпіна. Вона була наступною ціллю Корделії. Щоправда, дівчина спершу хотіла запропонувати їй навушники, але шнурки теж про всяк випадок припасла. Навдивовижу значній кількості привидів хотілось провести своє загробне життя, займаючись бігом, тож шнурки однаково колись би знадобилися.

«Лижник, — на ходу написала Корделія. — Окуляри. І це тільки початок!»

Дівчина побігла, легко орієнтуючись у лабіринті коридорів школи Тіні. Якщо її обійде Агнеса, Корделії не буде образливо (ну, може, зовсім трішки), але ж не Бенджі! «Він же мені весь час це пригадуватиме!» — подумала вона, пробігаючи повз коробки зі шкільним приладдям, які чекали свого часу, і тихі, по-літньому порожні класи: стільці складені пірамідою, дошки натерті до блиску, порожні стругачки… Здавалося, школа впала в сплячку, очікуючи учнів, що повернуться сюди тільки за шість тижнів.

«Заснула, — подумала Корделія, — але не спорожніла. У школі Тіні ніколи не буває порожньо…»

Після затримки з лижником на старті Корделії вдалось увійти в ритм, і вона звільнила ще трьох привидів: стильну дівчину-панка, яка відпочивала в кабінеті 222 (шкіряний браслет із шипами); бізнесмена, який мав такий вигляд, наче його загибель сталася вельми невчасно — ніби кілька пропущених великих угод були найбільшою з його проблем! (учорашній випуск Wall Street Journal); хлопця-ігромана у футболці з Пекменом, чиє Світло вибухнуло звуками зали ігрових автоматів (жменя монеток по 25 центів). На жаль, не всі світлоключі вдавалось так легко ідентифікувати. Хлопчика в бейсболці не цікавили ані рукавички, ані м’ячик. Суворий старигань у садових рукавичках, який мешкав у вчительській, відвернувся від садової лопатки, яку Корделія поклала біля його ніг.

І все-таки до завершення перегонів залишалося ще десять хвилин, і перемога була майже в її руках! Корделія звільнила на два привиди більше, ніж Агнеса, яка затято заносила кожен звільнений привид до своєї бази даних, «поки не забула якісь важливі деталі», і відставала від Бенджі усього лише на одну примару.

«Я зможу!» — подумала Корделія.

Вона зупинилась, обмірковуючи наступний крок. Неподалік саме перебували кілька привидів: рудий хлопчик із плетеним кошиком у руках і жінка в чорній фаті, але Корделія не була впевнена у світлоключах, які для них приготувала. А що, як вона помиляється? А що, як, спробувавши їм допомогти, вона просто згає час? А от в інших двох світлоключах, які вона принесла для привидів, що мешкали на горищі, вона була впевнена майже стовідсотково. Але щоб туди дістатися, доведеться пройти через усю школу, втрачаючи дорогоцінні хвилини…

«То що, ризикнути? — міркувала вона. — Чи діяти напевне?»

І урешті-решт попрямувала на горище.

2.
p01
Гелловін у липні

Корделія влетіла в комору на третьому поверсі й потягнула за прихований важіль. Дерев’яна панель у стіні, клацнувши, від’їхала вбік, вхід до темного вузького проходу, що вів на верхні поверхи школи, відчинився. У звичайних будівлях за стінами можна було побачити іржаві труби та вкритий пліснявою утеплювач, а тут натомість отвори були обрамовані складними дерев’яними конструкціями, що нагадували павутиння. Над головою звивався мідний дріт, що з’єднував низку порожнистих чорних пірамід, які стояли наче стовпи високовольтних ліній. Такі самі піраміди були в схожому проході, що починався в котельні й зміївся нагору довкола димаря.

Для чого вони слугували — це й досі лишалося однією з багатьох таємниць школи Тіні.

«Та це ненадовго! — подумала Корделія. — Тепер, коли ми знайшли кабінет Елайджі Тіні, розкриття всіх його секретів — лише питання часу».

Освітлюючи дорогу своїм незмінним ліхтариком, Корделія пройшла вузький коридор до люка, що вів на горище. Під похилою стелею рядами стояли зменшені архітектурні моделі будівель на дерев’яних постаментах, наче на виставці лялькових будиночків. Там було все: від розкішних маєтків до скромних хатинок. Кожен із них був крихітною копією будинку, що колись існував у реальному світі.

Але не звичайного будинку. А будинку із привидами.

Елайджа Тінь — чоловік, ім’ям якого була названа школа Корделії, — був видатним архітектором та експертом із привидів. Однак, на відміну від інших дослідників паранормальних явищ, він не вірив, що привиди залишаються серед живих через злість чи бентежність. Натомість Елайджа припустив, що в певних будинках мешкає більше привидів, ніж в інших, через особливості архітектури. І скористався цією концепцією (яку назвав архімагією), аби побудувати найбільший будинок із привидами. Решту свого життя Елайджа провів у цьому будинку, досліджуючи його примарних мешканців, а через багато років після його смерті ця будівля стала школою Тіні.

І привидів тут мешкало не менше, ніж за часів Елайджі Тіні. Це Корделія знала з власного досвіду.

Корделія піднялася драбиною й зачинила за собою люк. Дівчина з полегшенням відмітила, що Бенджі не встиг її випередити: два привиди усе ще перебували на горищі. Дівчинка в масці відьми з пластиковим гарбузиком у руках і старий, який сидів на скрині, беззвучно постукуючи ногою по підлозі.

Корделія зазирнула в телефон.

«Ще цілих п’ять хвилин, — подумала вона. — Часу більш ніж достатньо, щоб звільнити обох!»

Корделія вирішила розпочати з гелловінської дівчинки. Цілу хвилину копирсалась у своєму напхом напханому рюкзаку, перш ніж їй вдалося витягнути жменьку маленьких молочних шоколадок.

— Привітик! — сказала вона, ставши на коліна, щоб опинитись на одному рівні з дівчинкою. І обережно поклала перед нею шоколадки: — Це тобі. Тільки вони трохи розтанули, вибач…

Та, здавалося, дівчинці не було жодного діла до цього. Вона потягнулася до шоколадок. Її кобальтово-сині очі в отворах маски розширились. Неонове світло від палички навколо її зап’ястка спалахнуло яскравіше.

Коли привид уже збирався торкнутися цукерок, із люку висунулась голова Бенджі.

— Стій! — оцінивши ситуацію, вигукнув він і піднявся на горище. Хлопець ціле літо не стригся, тому його довге хвилясте волосся спадало йому на очі. — Не бери ці жалюгідні подачки! Глянь-но, що в мене є!

Бенджі витягнув з бічної кишені свого рюкзака великий батончик Hershey і поклав його на підлогу. Гелловінська дівчинка озирнулась на новий смаколик і замислилась.

— Ти серйозно?! — обурилась Корделія. — Намагаєшся переманити мою примару?!

— А чому це ти мене звинувачуєш? — невинно стенувши плечима, відповів Бенджі. — Це ти запропонувала влаштувати таке змагання!

— Це був єдиний спосіб тебе витягнути! Відколи почалося літо, ти наче зовсім забув про привиди!

Бенджі кивнув:

— Це називається «канікули», Корд. Спробуй-но, може, сподобається!

Дівчинка-відьмочка зробила кілька кроків у бік Бенджі й потягнулась за батончиком.

— Гарний вибір! — переможно усміхнувся Бенджі. Зазвичай Корделії подобалася його усмішка, але конкретно ця її роздратувала ще дужче. «Та як він може поводитись так, наче він краще рятує привиди, ніж я? Мені ж навіть довелось вигадати це дурне змагання, щоб притягнути його сюди!» Безумовно, Корделія злилась через це. Але також їй було образливо, що вона доклала неабияких зусиль, щоб умовити хлопця. Навіть якщо Бенджі було байдуже до привидів, хіба він не хотів побачитися з нею?

Корделія витягнула ще жменю шоколадок, вирішивши не поступатися Бенджі.

— Один мізерний батончик? — промовила вона примарі. — І це все? У мене тут чотири різних смаки!

Дівчинка знов повернулася до Корделії і схилила голову набік.

— Такі маленькі цукерочки, та ще й розтанули? — усміхнувся Бенджі. Корделія з радістю виявила, що переможна усмішка зникла з його обличчя. — Я свою шоколадку цілу ніч тримав у морозилці! Саме зараз вона ідеальна!

— У мене є ще! — вигукнула Корделія, дістаючи ще цукерок із дна рюкзака. — Батончик з арахісом! Іриска в шоколаді!

— Та кому подобаються ті іриски?! — стенув плечима Бенджі. — Навіть привиди їх не люблять!

Він розгорнув куточок своєї шоколадки.

— Ось дивись, я тобі розгорну!

Гелловінська дівчинка повернулась до Бенджі, тоді до Корделії, потім знов до Бенджі… Пластиковий гарбузик в її руці затремтів. «Вона розгубилася», — подумала Корделія, яка не вперше стикалась із чимось подібним. Іноді привиди засмучувалися, коли їм пропонували забагато неправильних світлоключів.

«Але раніше це завжди ставалося випадково! — думала Корделія, спостерігаючи за тим, як дівчинка, вагаючись, крутить головою туди-сюди. — Це зовсім інше. Ми дражнимо бідолаху».

— Досить! — сказала Корделія з червоними від сорому щоками. — Це підло!

Бенджі винувато кивнув на знак згоди.

— Пробач нам, — звернувся він до примари. — Бери будь-яку шоколадку, яку захочеш.

— Можеш брати всі, — додала Корделія. — Головне, щоб ти попрямувала до свого…

Неоновий браслет на зап’ясті дівчинки спалахнув сліпучо-зеленим. Корделія затулила рукою очі й відвернулась. Коли вона повернулася знов, дівчина з гарбузиком була зовсім поруч. Вона пливла у повітрі, розкинувши руки, ледве торкаючись кінчиками чорних чобіт підлоги. Духи не могли взаємодіяти ні з чим із матеріального світу, крім їхніх світлоключів, і зазвичай проходили крізь живих, не завдаючи жодної шкоди. Але все змінювалося, коли вони були засмучені чи гнівались. Торкнутися живих вони все ще не могли, але проходження їхніх пальців крізь шкіру та кістки залишало по собі крижаний холод та оніміння. Корделію так «жалили» вже кілька разів. За кілька годин відчуття зникало, але це зовсім не означало, що привиди не становили небезпеки. До сьогодні Корделію жалили тільки в руки та ноги. І вона й думати не хотіла про те, що станеться, якщо пальці примари пройдуть крізь її серце.

Злякавшись саме цього, Корделія закрила груди рукою і відскочила від гелловінської дівчинки. Але не достатньо швидко. Пальці відьмочки пройшли крізь її зап’ястя, залишивши на шкірі холодну пляму. Це нагадувало укус крижаного павука. Ігноруючи біль, Корделія продовжила задкувати, розмахуючи рукам, щоб не втратити рівновагу. Головне — вийти з примарної зони дівчинки, проминути невидимий бар’єр, який прив’язував кожну примару до певної частини школи. І тоді опинишся в безпеці.

— Позаду! — скрикнув Бенджі.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

25.
p01
Подарунок

Корделія йшла коридором повз дошки оголошень, що були обклеєні малюнками в пастельних відтінках жовтого, рожевого й блакитного. Повз неї пройшла група дітей, які поспішали на автобуси, що мали відвезти їх додому на весняні канікули. Корделія побачила Франческу Кальвіно й помахала їй, але та не помітила, бо не здіймала погляду від книжки.

«Вона навіть не уявляє, як їй пощастило!» — подумала Корделія.

Втекти через портали назовні вдалося загалом чотирьом привидам. Вони викрали тіла Франчески, Стіва Ворнера, Аарона О’Саллівана й Лізи Хілл. На щастя, містер Дерлет швиденько організував пошукові групи з учителів, і зниклих учнів, що верещали і брикались, притягнули назад до школи Тіні, де «Визволитель» витягнув привиди з їхніх тіл. Коли діти опритомніли, вони навіть не пам’ятали, що сталося.

Корделія перекинула свій рюкзак, щоб було зручніше, і відчула, що його вміст теж зсунувся.

«Ой, — подумала вона, скривившись, — хоч би не зім’ялись!»

Вона збігла сходами на цокольний поверх.

Оскільки класів тут тепер не було, наглядачі не вважали за потрібне прибирати на цокольному поверсі так само часто, як на інших. Підлога стала липкою, а деякі лампочки потребували заміни. Корделія помітила велике павутиння, що тягнулось від однієї стіни до іншої.

Просто перед нею з’явився привид.

Корделія скрикнула — і засміялась зі своєї реакції. Вона просто вперше на власні очі побачила, як у школі Тіні з’являється привид.

«То ось як це відбувається! — подумала вона. — Вони просто беруть і з’являються. Нізвідки!»

Привид був чоловіком років за п’ятдесят, із навушниками, у шортах для бігу й чорній футболці. На грудях в нього було щось написано, але літер було не розібрати.

— Привіт! — привіталася Корделія.

Бігун сіпнувся. Він виглядав ошелешеним, наче боксер, якого щойно сильно вдарили по голові.

— Дихайте глибоко! — порадила Корделія. — Ой, ні! Вибачте. У будь-якому разі «Визволитель» перенесе вас до вашого Світла будь-якої миті. Будете вічно бігати райськими лісами, чи в небесному марафоні, чи ще десь. Я справді не розумію вас, бігунів. Просто трохи зачекайте.

Попрямувавши повз примару далі коридором, Корделія помітила, що в лівій кросівці привиду не вистачає шнурка.

«Оце й усе? — подумала вона. — “Визволитель” про нього подбає. Тобі нічого не потрібно робити. І хіба вони заслуговують на твою допомогу? Пам’ятаєш, що сталося? Не тільки пані Данзворт намагалась викрасти чуже тіло!»

Корделія озирнулась. Чоловік обхопив себе за плечі й почав тремтіти, неначе вийшов в хуртовину без куртки.

«Але ж вони не всі такі, — подумала Корделія. — А навіть якщо й усі — чи можеш ти їх звинувачувати?»

Вона витягнула шнурок зі своєї кросівки й кинула його бігуну.

— Це востаннє! — оголосила вона на випадок, якщо її хтось бачив. — Чесне слово!

Корделія не стала чекати, чи візьме бігун свій світлоключ, чи ні. Однак, завертаючи за ріг, вона глянула в його бік — так, випадково. Привид зник.

Корделія усміхнулася.

* * *

Кабінет Елайджі ніколи ще не мав такого святкового вигляду. Під стелею висів серпантин, а полиці були прикрашені різноколірними вогниками. На довгому столі в центрі кімнати не було вільного місця: усюди стояли страви, ласощі та напої. Агнеса, звісно, спекла шоколадних тістечок, але там також були органічні зернові батончики, які люб’язно презентувала мама Езри, і семишаровий соус, який Бенджі з Віві приготували разом. У центрі столу стояв подарунок, завбільшки з пенал, обгорнутий червоним папером і перев’язаний золотою стрічкою.

«Як же кортить побачити його обличчя, коли він розгорне подарунок!» — подумала Корделія.

Вона з полегшенням виявила, що її капкейки пережили подорож в рюкзаку і глазур не пошкодилась. Корделія взялася розкладати їх на паперовій тарілці.

— Чудові на вигляд! — зауважила Віві. — Не можу дочекатись, коли їх можна буде скуштувати!

— А навіщо чекати? — запитав Бенджі й потягнувся до тарілки.

Віві ляснула його по руці.

— Не можна їсти! Ми чекаємо на поважного гостя! — нагадала вона.

— Але я голодний! І вся ця їжа неначе знущається з мене! Це жорстоко, Віві! Жорстоко!

— Та нічого, переживеш! — Віві засміялася, прихилившись головою до його плеча.

— Піду погляну, що задумала Агнеса, — сказала Корделія.

Бенджі з Віві вже два тижні офіційно зустрічалися. Корделія була рада, що її друзі щасливі разом, але часом їй було незручно поряд із ними. Почасти, як вона зізналась Агнесі під час одного з відеодзвінків, вона й справді трохи ревнувала. Можливо. Але річ була не тільки в цьому. Просто тепер усе змінилося і їй потрібен був час, щоб до цього звикнути. Дівчина завжди уявляла їх трьох — себе, Бенджі та Агнесу — нерозлучною командою, яка проведе роки в школі Тіні, рятуючи привиди. Але тепер у Бенджі була Віві. А в привидів — «Визволитель».

Це не було погано. Просто Корделія не так собі все уявляла.

«Ну, принаймні ми й досі друзі, — думала вона. — Цього нічим не змінити, і привиди тут ні до чого».

Вона сіла біля Агнеси. Та спостерігала за тим, як містер Дерлет з Езрою грають у шахи. Білих фігур на дошці залишилось небагато. Езра у в’язаному жилеті й краватці здавався спокійним і зібраним. Містер Дерлет увесь спітнів.

— Припускаю, що чорними грає Езра, чи не так? — запитала Корделія.

Агнеса кивнула.

— Він виграє вже втретє! — із захопленням в голосі промовила подруга. — І знаєш, у чому річ? Я також грала з містером Дерлетом. Він добре грає! Одного разу він мало мене не обіграв.

— То чому ти тоді не граєш з Езрою?

— Тільки поглянь, який він щасливий! — сказала Агнеса. — Якщо я його обіграю, це все зіпсує.

— Боїшся, що він переможе, чи не так?

— Та ні! — відповіла Агнеса. — Нічого такого!

Корделія вигнула брови.

— Ну гаразд, так, — зізналась Агнеса, — трохи боюся.

— Якщо хочеш, можеш зіграти зі мною, — запропонувала Корделія. — Тільки в ті інші шахи, такі, з круглими фігурками.

— У шашки, маєш на увазі?

Але перш ніж Корделія встигла відповісти, скрип шестерень проголосив, що до кабінету знову хтось увійшов. Усі покинули свої справи й зібралися довкола. Докторка Рокені допомагала Даріусу Тіні спуститися сходами. Він уперше опинився в кабінеті й, здавалося, був приголомшений.

— Це правда! — вигукнув Даріус, вирячивши очі. — Не можу повірити! Усі дослідження Елайджі! Його щоденники! Його креслення! Таємниці архімагії — усі тут!

Докторка Рокені прискіпливо спостерігала за дядьком. Здавалось, вона засумнівалась у своєму рішенні привести його сюди.

— Дякую, Аріє! — промовив він. — Дякую, діти! Це просто чудово! Цим просто необхідно поділитися зі світом, щоб люди нарешті змогли дізнатися, яким генієм був Елайджа…

— Ні, — похитала головою докторка Рокені. — У жодному разі.

— Але, Аріє…

— Діти розповіли мені, що ти зробив, дядьку Даріусе. Ти врятував їм життя. Ти врятував нас усіх. Корделія вимагає, щоб я дала тобі другий шанс.

— Розумна дівчина, ця Корделія! — кивнув Даріус і підморгнув дівчинці.

— Так, вона дуже розумна. І я їй довіряю. А це означає, що ти знову можеш бути моїм дядьком.

— Із задоволенням! — погодився Даріус. — Це для мене найважливіше!

— Але є одна умова. Ти маєш заприсягтися, що збережеш у таємниці все, що є в цій кімнаті. Якщо ти не зможеш, краще зараз іди й не повертайся.

Даріус поклав руку на серце.

— Присягаюсь! — промовив він. — Я нікому нічого не розповім про це місце!

Спочатку Корделії здалось, що докторка Рокені ось-ось скаже, що вона йому не вірить. Але потім директорка злегка усміхнулась і поплескала дядька по руці.

— Тоді гаразд, — промовила вона. — Чому б тобі не розгорнути свій подарунок?

Корделія схопила коробку зі столу і простягнула Даріусу. Він швидко розгорнув її й відкрив кришку.

— Гм, — мугикнув він. — Не хочу здатися невдячним, але тут нічого немає!

Агнеса засміялася.

— Це ж привидоокуляри! — пояснила вона й обережно дістала з коробки невидимі окуляри. — Вони дозволяють бачити привиди!

— Як ті, що були на вас, коли ми вперше зустрілися, — пояснив Бенджі, жуючи капкейк. — Тільки ці справді працюють!

Агнеса надягла окуляри на Даріуса, і той потягнувся, щоб до них доторкнутися. Його руки тремтіли. Ці конкретні окуляри були старомодні, в стилі стимпанк. Корделія подумала, що в них Даріус схожий на мудреця, до якого герої звертаються за порадою в якомусь науково-фантастичному фільмі.

Даріус захитався. Докторка Рокені підхопила його під руку.

— Дайте очам трохи часу, щоб звикнути, — порадила Агнеса.

— Перший раз — найважчий! — додала Віві.

— То що, я в них і справді побачу привиди? — запитав Даріус.

— Настільки ж чітко, наскільки це міг Елайджа Тінь, — кивнула докторка Рокені. — І Зір не потрібен!

Даріус підняв окуляри, щоб витерти сльози. А тоді прискіпливо обдивився кімнату.

— То де ж вони, чорт забирай?! — запитав він.

— Ходімо, містере Тіне, — запропонувала Корделія, повівши гостя до сходів. — Упевнена, що ми знайдемо вам якусь примару неподалік!

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.