На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Сара Дессен

ПРОСТО СЛУХАЙ

Серія «Young adult. Сучасна проза».

Це видання опубліковано за домовленістю з Viking Children’s Books, дочірнім підприємством Penguin Young Readers Group, підрозділом Penguin Random House LLC.

Оригінальна назва: JUST LISTEN.

Усі права застережено, зокрема право на відтворення повністю або частинами в будь-якому вигляді.

Коли Аннабель через хлопця свариться зі своєю найкращою подругою — популярною та привабливою Софі, — вона вмить опиняється небажаною особою серед друзів. Та неочікувано для себе Аннабель знаходить спільну мову з таємничим одинаком Оуеном, який до безтями захоплюється музикою та своїм щотижневим радіошоу. Та ще його відрізняє від інших вміння завжди говорити правду.

Чи зможе Аннабель з допомогою Оуена знайти сміливість розповісти про те, що саме сталося тієї ночі, коли її дружба з Софі різко обірвалася?

Copyright © Sarah Dessen, 2006

© Марунич Т. В., переклад, 2023

© Романова О. О., обкл., 2023

© Пазиняк М. І., леттерінг, 2023

© ТОВ Видавництво «Ранок», 2023

Найкращий вихід — завжди напролом.

Роберт Фрост

Розділ перший

Я  знялась у цьому рекламному ролику ще у квітні й швидко про нього забула, бо незабаром дещо сталося. Кілька тижнів тому його почали транслювати, і в одну мить я опинилася всюди.

На екранах у тренажерних залах. На моніторі на пошті, який має відволікати відвідувачів, щоби ті не второпали, що вже довго чекають у черзі. А тепер і в телевізорі у власній кімнаті. Я сиділа на краю ліжка і дивилась на себе, стискаючи пальці рук, намагаючись знайти сили, щоб встати і піти.

Знову ця пора року…

Я вдивлялась на себе екранну, ту, якою я була п’ять місяців тому, намагаючись знайти хоч якусь відмінність, якийсь видимий доказ, що зі мною дещо відбулося. Але спочатку мене вразила дивина того, що я бачу себе не у дзеркалі чи на фотографії. Я так і не змогла звикнути до цього, навіть через стільки часу.

— Футбольні матчі, — промовила я з телевізора. На мені була блакитна форма чірлідерки, волосся — туго зібране в кінський хвіст, а в руках — величезний рупор, прикрашений літерою «K», — таким уже ніхто не користується.

Шкільні заняття.

Тепер я в картатій спідниці і брунатному коротенькому светрі — пам’ятаю, як від нього все дуже свербіло, і зрештою він був узагалі недоречний у квітні, бо дедалі теплішало.

І, звичайно, світське життя.

Я нахилилася до екрана, вдивляючись у себе: на мені були джинси та блискуча футболка. Я, сидячи на лавці, розверталася до глядача, щоб промовити ці слова, тимчасом як позаду тихо гомоніли інші дівчата.

Режисер-початківець, який щойно закінчив школу кіно, пояснив мені концепцію свого творіння.

— Ти дівчина, яка має все, — сказав він, роблячи руками кругові рухи, ніби цього було достатньо, щоб охопити щось дуже масштабне і водночас примарне. Схоже, це означало мати рупор, трохи розуму та багацько друзів. Можливо, я зупинилася б на явній іронії останнього слова, але екранна я вже рухалася далі.

— Це все відбувається цього року, — сказала я.

Тепер на мені була рожева сукня, на талії — пояс із написом HOMECOMING QUEEN{1}; до мене підійшов юнак у смокінгу, простягаючи руку. Я прийняла її, широко всміхнувшись. Він навчався на другому курсі місцевого університету і на зйомках здебільшого тримався осторонь, хоча пізніше, коли закінчилися зйомки, він попросив мій номер. Як я це забула?

— Найкращі часи, — говорила я з екрана. — Найкращі спогади. А відповідне вбрання для цього ви знайдете в універмазі Kopf.

Камера наближалася, наближалася, доки залишилося лише моє обличчя, а все решта зникло. Ролик знімали до тієї ночі, до того, як я посварилася з Софі, до довгого самотнього літа, сповненого таємниць і мовчання. Я була розчавлена, але в цієї дівчини на екрані все гаразд. Це можна було сказати по тому, як впевнено вона дивилася на мене і на світ, коли розтулила рота, щоб знову заговорити.

— Зробіть свій новий рік найкращим, — промовила вона, і в мене перехопило дух від передчуття наступного, останнього рядка — єдиного, що для мене справдився. — Настав час повернутися до школи.

Кадр застиг, і піді мною з’явився логотип Kopf. За мить він зміниться рекламою заморожених вафель чи прогнозом погоди, ці п’ятнадцять секунд плавно зміняться чимось іншим, але я чекати не стала. Натомість узяла пульт, вимкнула себе й вийшла за двері.

Я мала понад три місяці, щоб підготуватися до зустрічі з Софі. Але коли це сталося, однаково не була готова.

Перед першим дзвоником я зупинилася на стоянці, щосили намагаючись зібратися з духом, щоб вийти й офіційно розпочати рік. Поки люди, розмовляючи та сміючись, простували повз мене до двору, я продовжувала перебирати варіанти: можливо, вона вже забула. Може, протягом літа трапилося щось інше, що затьмарило нашу маленьку трагедію. Імовірно, насправді все не так погано, як я гадала. Все це було лише припущеннями, але що, як?..

Я сиділа там до останнього, перш ніж нарешті витягнула ключ із замка запалювання. Коли я потягнулася до дверної ручки, розвернувшись до вікна, Софі зупинилася поряд.

Секунду ми просто дивилися одна на одну, я миттєво помітила в ній зміни: її темне кучеряве волосся стало коротшим, у вухах нові сережки. Ще вона схудла, якщо це було можливо, і покінчила з товстою підводкою для очей, яку вона постійно наносила минулої весни, наразі віддавши перевагу більш природним відтінкам — бронзовому та рожевому. Мені стало цікаво, що, на її погляд, змінилося в мені.

Щойно я про це подумала, Софі розтулила ідеальний ротик, примружила очі й виголосила вердикт, на який я чекала все літо:

— Хвойда.

Скло між нами не стало завадою ані для звуку, ані для реакції людей, що проходили повз. Я побачила, як дівчина, що ходила зі мною на англійську минулого року, примружила очі, а якась незнайомка голосно засміялася.

Софі, однак, залишилася незворушною, обернулась до мене спиною і, закинувши сумку на плече, попрямувала у двір. Моє обличчя спалахнуло, я відчувала погляди людей довкола. Я не була до цього готова, але зрештою, мабуть, ніколи й не буду, і цей рік, як і багато іншого, не чекатиме. Я не мала вибору, окрім як вийти з авто на очах у всіх і почати все знову, на самоті. Так я і зробила.

Вперше я зустріла Софі чотири роки тому, на початку літа після шостого класу. Я була у місцевому басейні, стояла в черзі до снек-бару, стискаючи дві вологі купюри, щоб купити колу, коли відчула, що хтось підійшов ззаду. Я повернула голову й побачила геть незнайому дівчину у крихітному помаранчевому бікіні та шльопанцях на товстій платформі.

Вона мала смагляву шкіру і густе кучеряве темне волосся, зібране у високий хвіст, у неї були чорні сонцезахисні окуляри і нудний, нетерплячий вираз обличчя. У наш квартал, де всі одне одного знали, вона ніби впала з неба. Я не хотіла витріщатися. Але, мабуть, таки витріщалася.

— Що? — гаркнула вона мені. Я бачила своє відображення в лінзах її окулярів, маленьке й викривлене. — Чого вирячилася?

Я відчула, що моє обличчя запалало, як траплялося щоразу, коли хтось підвищував на мене голос. Я була занадто чутлива до тону, так що навіть телевізійні судові шоу могли мене вибити з колії — мені завжди доводилося перемикати канал, коли суддя гримав на когось.

— Нічого, — сказала я і відвернулась.

За мить старшокласник, який працював у барі, махнув мені з втомленим виглядом. Поки він наливав мені напій, я відчувала дівчину позаду себе, її присутність була мов тягар, тож я почала розгладжувати свої дві купюри пальцями на склі, зосередившись на кожному згині. Розрахувавшись, я пішла геть, старанно не відводячи очей від щербленої цементної доріжки, яка вела до дальнього краю. Там на мене чекала найкраща подруга — Кларк Рейнольдс.

— Вітні веліла переказати тобі, що вона повертається додому, — сказала подруга, сякаючись, поки я обережно ставила колу на бруківку біля шезлонга. — Я запевнила її, що ми зможемо повернутися пішки.

— Добре, — відповіла я.

Моя середня сестра Вітні щойно отримала права, а це означало, що вона мала підвозити мене, куди потрібно. Однак назад додому я добиралася завжди сама, і не мало значення, чи то з басейну, до якого можна дійти пішки, чи то з торгового центру, що розташовувався в сусідньому місті. Вітні навіть тоді була самітницею. Будь-який простір навколо неї був її особистим простором — просто існуючи, ви вже на нього посягали.

Сівши, я нарешті дозволила собі ще раз подивитися на дівчину в помаранчевому бікіні. Вона, відійшовши від снек-бару, стояла на протилежному від нас краю басейну (на одній руці був рушник, в іншій — напій), оглядаючи ряди лавок і пляжних шезлонгів.

— Ось, — сказала Кларк, простягаючи колоду карт. — Ти здаєш.

Кларк була моєю найкращою подругою із шести років. У нашому кварталі було багато дітей, але більшість із них були підлітками, як мої сестри, або чотирьох років і менше — результат сплеску народжуваності кілька років тому. Коли родина Кларк переїхала з Вашингтона, округ Колумбія, наші мами зустрілися на зборах громадської варти. Щойно зрозумівши, що їхні доньки ровесниці, мами звели нас, і відтоді ми з Кларк не розлучались.

Кларк народилася в Китаї. Рейнольдси вдочерили її, коли їй було шість місяців. Ми були однакові на зріст, але це було майже все, що нас поєднувало. Я білява й блакитноока, типова Ґрін, а вона мала найтемніше і найблискучіше волосся, яке я колись бачила, і такі карі очі, що майже чорні. Де я була боязка і надто прагнула догодити, Кларк була більш серйозною, її мова, характер і зовнішність — усе виважене й обдумане. Наслідуючи сестер, я працювала моделлю, відколи себе пам’ятаю, а Кларк була цілковитою пацанкою, найкращою футболісткою нашого кварталу, мовчу вже про те, як вона грала в карти, особливо в джин-рамі, у який вона вигравала все літо.

— Можна сьорбнути твого напою? — запитала мене Кларк і чхнула. — Тут спекотно.

Я кивнула, потягнувшись за ним. Кларк страждала на серйозну алергію протягом року, але влітку та розходилась на повну силу. У неї ніс то закладений, то з нього тече, вона сякалася з квітня до жовтня, і жодна кількість уколів чи пігулок, здавалося, не допомагала. Я вже давно звикла до її гугнявої вимови, а також до всюдисущої пачки серветок, то в її кишені, то в руці.

У нашому басейні існувала впорядкована ієрархія місць для сидіння: рятувальники займали столики для пікніків біля буфету, а мами з маленькими дітьми сиділи на мілководді та в дитячому (себто для сцикунів) басейні. Ми з Кларк надавали перевагу напівзатіненій зоні за дитячими гірками, а найпопулярніші старшокласники, як-от Кріс Пеннінгтон, що на три роки старший за мене та найкрасивіший хлопець у нашому кварталі і, як я тоді вважала, можливо, в усьому світі, — тусили біля трампліна. Та найкрутішим місцем був рядок шезлонгів між снек-баром і доріжками для плавання, які зазвичай займали найпопулярніші старшокласниці. Саме тут моя старша сестра Кірстен, одягнена в яскраво-рожеве бікіні, розтягнулась у шезлонгу й обмахувалася журналом Glamour.

Я почала здавати карти, коли отетеріла, побачивши, що дівчина в помаранчевому підійшла до місця, де лежала Кірстен, і всілася в сусідній шезлонг. Ошелешена Моллі Клейтон, найкраща подруга сестри, штовхнула її з іншого боку, киваючи на дівчину. Кірстен оглянула новеньку з ніг до голови, потім знизала плечима і лягла назад, закривши обличчя рукою.

— Аннабель? — Кларк уже взяла свої карти, їй нетерпеливилося мене перемогти. — Твій хід.

— О, — сказала я, повертаючись до неї обличчям. — Авжеж.

Наступного дня дівчина повернулася вже в срібному купальнику. Коли я прийшла, вона вже сиділа в тому самому шезлонгу, який напередодні займала Кірстен, її рушник був розкладений, пляшка води стояла поряд, а на колінах лежав журнал. У Кларк був урок тенісу, тож я була сама, коли приблизно за годину приїхала сестра зі своїми подругами. Вони з'явилися, як завжди, гучно, клацаючи взуттям по кахлях. Наблизившись до свого звичного місця і побачивши там дівчину, усі зупинилися та перезирнулись. Моллі Клейтон розлютилася, але Кірстен просто зсунула чотири шезлонги, і дівчата отаборилися як зазвичай.

Протягом наступних кількох днів я спостерігала, як новенька не полишала зусиль проникнути до товариства сестри. Спочатку дівчина сідала в шезлонгу поряд, на третій день ходила за старшими дівчатами назирці до снек-бару. Наступного дня вона стрибала у воду відразу після них і трималася десь у футі, поки дівчата плескалися, теревенили та бризкали одна одну. У вихідні вона вже тягалася за ними, наче жива тінь.

Це мало дратувати. Я бачила, як Моллі кидала на неї злі погляди, і навіть Кірстен попросила новеньку відійти, коли та підпливла до них надто близько. Але дівчині, схоже, було байдуже: вона просто докладала більше зусиль, ніби не мало значення, що їй на це казали.

— Я чула, що в будинок Дотрі на Сікамор переїхала нова сім’я, — сказала мама одного разу під час вечері.

— Дотрі переїхали? — запитав батько.

Мама кивнула.

— Ще в червні. До Толедо. Пам’ятаєш?

Батько на секунду замислився.

— О так, Толедо, — сказав він нарешті, киваючи.

— Ти знаєш, Аннабель, вони мають дочку твого віку, — продовжила мама, передаючи миску з пастою Вітні, але сестра відразу ж передала її мені. — Думаю, я бачила її днями, коли була в Марджі.

— Невже? — промовила я.

Вона кивнула.

— У неї темне волосся, трохи вища за тебе. Можливо, ти її вже бачила у кварталі.

Я на мить замислилася.

— Не знаю…

— То ось хто вона! — раптом вигукнула Кірстен і з брязкотом поклала виделку. — Причепа з басейну. Боже мій, я знала, що вона молодша за нас.

— Стривайте, — нарешті звернув увагу батько. — Біля басейну хтось чіпляється?

— Сподіваюся, що ні, — промовила мама стурбованим голосом.

— Насправді вона не чіпляється, — заперечила Кірстен. — Ця дівчина просто крутиться довкола. Це так лякає. Тобто сидить поруч із нами, ходить за нами, нічого не каже, але завжди підслуховує, про що ми говоримо. Я казала їй відчепитися, проте вона мене просто ніби не чує. Боже! Не можу повірити, що їй лише дванадцять. Від цього стає ще огидніше.

— Неймовірна трагедія, — пробурмотіла Вітні, проколюючи виделкою шматочок латуку. І вона мала рацію.

Кірстен була нашою домашньою королевою драми. Її емоції завжди проявлялися на повну, а рот ніколи не замовкав, навіть якщо вона розуміла, що її ніхто не слухає. Вітні натомість була мовчазною, і це означало, що ті кілька слів, які вона промовляла, завжди несли набагато більше сенсу.

— Кірстен, — попросила мама, — будь чемною.

— Мамо, я чемна. Але якби ви її побачили, то зрозуміли б. Вона дивна.

Мама ковтнула вина.

— Переїзд на нове місце — це важко, ти знаєш. Можливо, вона не вміє заводити друзів…

— Певно ж, що ні, — погодилася з нею Кірстен.

— …це означає, що, можливо, твоє завдання — зустрітися з нею на півдорозі, — закінчила мама.

— Їй дванадцять, — промовила Кірстен, ніби це було щось на кшталт хвороби чи пожежі.

— Твоїй сестрі теж, — зауважив батько.

Кірстен піднесла виделку й направила на нього.

— Отож-то, — сказала вона.

Вітні збоку від мене пирхнула. Але мама, звісно, уже перемкнула свою увагу на мене.

— Ну, Аннабель, — сказала вона. — Можливо, ти спробуєш, якщо зустрінеш її. Привітатися або щось таке.

Я не розповіла їй, що вже зустрічала цю новеньку, здебільшого тому, що мама б жахнулась від виявленої до мене грубості. Не те щоб це змінило її очікування щодо моєї поведінки. Мама була дуже чемна і сподівалася, що ми будемо такими ж незалежно від обставин. Ми мусили все життя бути на висоті.

— Добре, — сказала я. — Мабуть, я так і зроблю.

— Хороша дівчинка, — похвалила вона мене.

І я сподівалася, що на цьому все.

Однак наступного дня, коли ми з Кларк прийшли до басейну, Кірстен уже була там, з одного боку від неї лежала Моллі, з іншого — та нова дівчина. Я намагалася не зважати на них, поки ми влаштовувалися на нашому місці, але врешті-решт глипнула і побачила, що Кірстен спостерігає за мною. Коли за мить вона встала й, кинувши на мене погляд, попрямувала до снек-бару, нова дівчина відразу поплелася слідом. Я знала, що мені робити.

— Зараз повернуся, — кинула я Кларк, яка читала роман Стівена Кінга і сякалася.

— Добре, — сказала вона.

Я підвелася, попрямувала до трампліна, схрестивши руки на грудях, коли проходила повз Кріса Пеннінгтона. Він розлігся у пляжному шезлонгу, накривши очі рушником, а пара його друзяк боролися на настилі біля басейну. Тепер замість того, щоб крадькома глипати на нього, що, окрім плавання та програшів у карти, було моїм основним заняттям у басейні того літа, я знову мала осоромитися, і все тому, що мама наполегливо виховувала в нас добрих самаритян. Чудово.

Можна було б розповісти Кірстен про свою попередню сутичку із цією дівчиною, але я розуміла, що не варто. На відміну від мене, сестра не цуралася сварок, раптом щось, вона кидалася в бій і йшла до кінця. Кірстен була в сім'ї пороховою бочкою. Я вже втратила рахунок, скільки разів стояла осторонь, соромлячись і червоніючи, поки вона висловлювала невдоволення — з будь-якого приводу — продавцям, водіям або колишнім залицяльникам. Я любила її, але правда полягала в тому, що сестра змушувала мене нервуватись.

Вітні, навпаки, бісилася мовчки. Вона ніколи не скаже, що злиться. Це ставало зрозуміло лише з виразу її обличчя: суворо примружені очі, важкі різкі зітхання, які можуть принизити так, що краще б вона вже щось сказала. Коли вони з Кірстен сварилися, що через два роки різниці у віці ставалося доволі часто, то спочатку здавалося, що участь бере лише одна, оскільки було чутно тільки, як найстарша сестра нескінченно перелічувала звинувачення й образи. Але якщо бути уважнішим, можна було почути важке кам’яне мовчання Вітні й відповіді, хоча й нечасті, та завжди набагато жорсткіші, ніж бурхливі, звивисті коментарі Кірстен.

Одна відкрита — інша закрита. Не дивно, що перший образ, який спадав на думку під час згадки якоїсь із сестер, були двері. Кірстен — це парадні двері нашого дому, крізь які вона завжди входила чи виходила посеред свого речення, а за нею — юрба друзів. Вітні — це наче двері в її спальню, якими вона воліла завжди від нас відгороджуватись.

Щодо мене, то я — десь між сестрами та їхніми виразними особистостями, саме втілення безмежної сірої пустки, що їх розділяла. Я не була сміливою і відвертою або мовчазною і виваженою. Я й гадки не мала, як люди бачать мене чи що спадає на думку при промовлянні мого імені. Я була просто Аннабель.

Мати, яка сама була неконфліктною, ненавиділа, коли сестри сварилися.

— Чому ви не можете бути просто добрими? — благала вона їх.

Вони лише закочували очі, але я зрозуміла її прохання: бути доброю — це золота середина, єдиний варіант, щоб і не кричати на всіх, і не бути такою тихою, що також лякає інших. Якщо будеш доброю, тоді тобі взагалі не доведеться турбуватися про сварки. Але бути доброю було не так просто, як здавалося, особливо коли решта світу може бути такою злою.

Поки я дійшла до снек-бару, Кірстен зникла (звісно ж), але дівчина досі була там: чекала, поки хлопець за стійкою подасть їй шоколадку. «Ну, добре. Нема чого втрачати», — подумала я, підійшовши зі спини.

— Привіт, — сказала я. Вона лише подивилася на мене з таким виразом обличчя, який я не змогла прочитати. — Гм, я Аннабель. Ти нещодавно переїхала сюди, так?

Вона мовчала, здавалося, дуже довго. За її спиною вийшла з вбиральні Кірстен і зупинилася, побачивши, що ми розмовляємо.

— Я… гм, гадаю, ми в одному класі, — продовжила я, тепер почуваючись ще більш ніяково.

Дівчина підштовхнула сонцезахисні окуляри вище по носу.

— І що? — спитала вона тим самим різким, їдким голосом, що й минулого разу, коли зверталася до мене.

— Просто подумала, — пояснила я, — що, оскільки, ну, ми одного віку, можливо, ти захочеш погуляти разом. Або щось таке.

Ще одна пауза. Тоді дівчина промовила, ніби уточнюючи:

— Ти хочеш, щоб я погуляла. З тобою.

З її вуст це прозвучало так, ніби це дуже смішно, і я відразу почала задкувати.

— Думаю, ти не мусиш, — промовила я. — Це було просто…

— Ні, — вона рішуче перервала мене. І, задравши голову, засміялася. — Нізащо.

Річ у тім, що якби там була лише я, то все на цьому б і закінчилося. Я б розвернулася, зашарівшись, і повернулася до Кларк, та й по всьому. Але ж там була не лише я.

— Стривай-но, — гучно промовила Кірстен. — Що ти оце щойно сказала?

Дівчина обернулася. Коли вона побачила мою сестру, її очі вирячилися.

— Що? — спитала вона, і я не могла не помітити, що тепер її тон геть відрізнявся від того, яким вона зверталася до мене.

— Я запитую, — різко повторила Кірстен, — що ти їй сказала?

«Ой», — подумала я.

— Нічого, — відповіла дівчина. — Я просто…

— Це моя сестра, — сказала Кірстен, показуючи на мене, — і ти повелася з нею як стерво.

А я вже зіщулилася і почервоніла.

Однак Кірстен поклала руку на стегно, що означало, що вона тільки розігрівається.

— Та ні… — відповіла дівчина, знімаючи окуляри.

— Так, і ти це знаєш, — сказала Кірстен, перебиваючи її. — Тож годі заперечувати. А ще припини ходити за мною, гаразд? Ти мене лякаєш. Аннабель, йди сюди.

Я заклякла, дивлячись дівчині в обличчя.

Без сонцезахисних окулярів вираз її обличчя вражав: раптом вона стала мати вигляд на дванадцять і лише спостерігала, як Кірстен схопила мене за зап’ясток і потягнула туди, де сиділа зі своїми подругами.

— Неймовірно, — повторювала вона; глипнувши через басейн, я побачила, що Кларк спантеличено спостерігає, як Кірстен тягне мене до свого місця. Моллі сіла в шезлонгу, кліпаючи та підхопивши розв’язані бретельки бікіні.

— Що сталося? — запитала вона.

Кірстен почала розповідати їй, а я тим часом озирнулася в бік бару, але дівчини вже там не було.

Я побачила крізь паркан позаду себе, як вона йде стоянкою босоніж, понуривши голову. Вона залишила всі свої речі на шезлонгу біля мене: рушник, взуття, сумку з журналом і гаманцем, рожевий гребінець. Я все чекала, коли вона схаменеться і повернеться. Але ні.

Її речі пролежали весь день. Я повернулася до Кларк і все їй розповіла. Потім ми грали в карти і плавали, поки не набубнявіли пальці. Коли Кірстен і Моллі пішли, їхні шезлонги зайняли інші люди. Аж ось рятувальник нарешті дмухнув у свисток, оголосивши про зачинення басейну. Ми з Кларк, обгорілі й голодні, зібрали речі й, обійшовши басейн, збиралися вже рушати додому.

Я розуміла, що мені до цієї дівчини не має бути діла. Вона образила мене двічі, тому не заслуговувала на моє співчуття.

Але коли ми проходили повз її шезлонг, Кларк зупинилася.

— Ми не можемо ось так кинути її речі, — сказала вона, нахилившись, щоб підібрати взуття і засунути його в сумку. — І нам по дорозі.

Я могла б заперечити, але згадала, як та йшла стоянкою босоніж, на самоті. Тому стягнула рушник із шезлонга та поклала поверх власного.

— Так, — сказала я. — Згодна.

І все ж, коли ми наблизилися до колишнього будинку Дотрі, я з полегшенням побачила, що у вікнах не горить світло, а біля під’їзду нема машини, тож ми могли просто залишити речі дівчини на ґанку і покінчити з цим. Але щойно Кларк нахилилася, щоб поставити сумку біля вхідних дверей, вони відчинилися, і там стояла вона.

На ній були шорти та червона футболка, волосся зібране у хвіст. Без сонцезахисних окулярів. Жодних босоніжок на підборах.

Коли дівчина побачила нас, її обличчя запашіло.

— Привіт, — сказала Кларк після того, як пауза затягнулася, і чхнула, перш ніж додати: — Ми принесли речі.

Якусь секунду новенька лише дивилася на Кларк, наче не розуміла, що та говорить. Хоча, зважаючи на її закладений ніс, усе можливо. Я нахилилась і, піднявши сумку, простягнула її.

— Ти залишила, — сказала я.

Дівчина з настороженим виразом обличчям подивилася на сумку, потім на мене.

— О, дякую, — промовила вона, потягнувшись по неї.

Позаду нас промчала юрба дітлахів на велосипедах, які гучно гукали одне одного. А потім усе знову стихло.

— Люба? — почувся голос із темного коридору. — Хтось прийшов?

— Усе гаразд, — сказала дівчина через плече, відтак зробила крок уперед і, зачинивши за собою двері, вийшла на ґанок. Вона швидко пройшла повз нас, але я однаково встигла помітити, що її очі почервоніли й напухли: вона плакала. І раптом, як і багато інших разів, я почула в голові голос матері: «Переїзд на нове місце — це важко, ти знаєш. Можливо, вона не вміє заводити друзів».

— Слухай, щодо того, що сталося, — сказала я. — Моя сестра…

— Усе гаразд, — промовила вона, перебиваючи мене. — Я в порядку.

Але промовивши це, її голос ледь тріснув, вона повернулася спиною до нас, приклавши руку до рота. Я просто стояла геть розгублена, але коли подивилася на Кларк, то побачила, що та вже копирсається в кишені шортів у пошуку серветок, які завжди з нею. Подруга витягнула одну та простягнула дівчині. Та мовчки взяла серветку і притиснула до обличчя.

— Я Кларк, — промовила подруга. — А це — Аннабель.

У майбутньому я часто згадуватиму цю мить. Ми з Кларк улітку після шостого класу стоїмо там, за спиною цієї дівчини. Так багато могло б піти геть інакше для мене, для нас усіх, якби саме тоді все склалося інакше. Однак та мить, коли вона розвернулася до нас обличчям, тепер уже не плачучи (насправді напрочуд спокійна), здавалася, як і багато інших моментів, швидкоплинною і неважливою.

— Привіт, — промовила вона. — Я Софі.

Розділ другий

Софі!

Нарешті настав обід, а це означало, що перший шкільний день (принаймні його половина) минув. У коридорі навколо мене було людно і шумно, але крізь гупання дверцят шафок і гул різноманітних оголошень із гучномовця я однаково розчула голос Емілі Шустер, ясний як день.

Я простежила вздовж коридору до парадних сходів і побачила, що вона прямує до мене, її руда голова бовваніла в натовпі. Коли дівчина була вже за два фути від мене, наші погляди зустрілися, але лише побіжно. Вона швидко рушила коридором далі до Софі.

Оскільки Емілі спочатку була моєю подругою, я припустила, що, можливо, вона нею й досі є. Схоже, що ні. Лінії окреслені, і тепер я точно знала, що опинилася поза ними.

Звісно, у мене були й інші друзі. Люди, з якими я познайомилася на уроках, а також у Lakeview Models, у якому працюю вже багато років. Проте стало зрозуміло, що моя самоізоляція влітку мала більший вплив, ніж я гадала. Відразу після того, як усе сталося, я повністю відрізала себе від світу, вирішивши, що так безпечніше, ніж підставлятися під людський осуд. Я не відповідала на телефонні дзвінки й уникала людей, коли зустрічала їх у торговому центрі чи в кіно. Я не хотіла говорити про те, що трапилося, тож простіше було взагалі не говорити. Однак, як результат, тепер весь ранок, коли я зупинялася, щоб привітатися зі знайомими дівчатами, або підходила до різних компаній, я миттєво відчувала прохолоду і відчуженість. Тож я вигадувала виправдання і йшла геть. Тоді, у травні, єдине, чого я хотіла, — це побути на самоті. Моє бажання здійснилося.

А ще, звісно ж, моя дружба з Софі підливала масла у вогонь. Спілкування з нею зробило мене співучасницею всіх її різноманітних соціальних злочинів і капостей (а їх було багато), тому чимала частка учнівської спільноти точно не поспішала поспівчувати мені. Для дівчат, яких Софі образила та лишила самотою, поки я стояла осторонь, дати відчути всі наслідки на собі було справедливо. Та якщо Софі не можна було піддати остракізму{2}, то мене — запросто.

Я спустилася до головного фоє і зупинилась перед довгою шерегою скляних дверей, що вели на подвір’я. Зовні різні компанії людей — спортсменів, богемних дівчат, політиків, хуліганів — сиділи хто де на трав’янистих галявинах і доріжках.

У кожного було своє місце, і колись я знала своє — довга дерев’яна лава праворуч від головної доріжки, де сиділи Софі й Емілі. Тепер мені було цікаво, чи варто мені взагалі виходити.

— «Знову та пора року!» — вигукнув хтось фальцетом позаду мене. Вибухнув сміх, розвернувшись, я побачила команду футболістів, що зависала біля спортзалу. Високий хлопець із дредами повторив мій рух, як я простягала руку хлопцеві в рекламі, а решта гиготіла. Я розуміла, що вони лише дуркують, і, можливо, за інших обставин мене б це не зачепило. Але зараз я відчувала, що моє обличчя почервоніло, тож я відчинила двері й вийшла надвір.

Праворуч від мене буда довга цегляна стіна, тож я попрямувала до неї, шукаючи собі місце. Там сиділо лише двоє людей, відстань між якими була достатньо велика, тож було зрозуміло, що вони не разом. Однією з них була Кларк Рейнольдс, іншою — Оуен Армстронг. Не схоже, що в мене великий вибір, де сісти чи до кого приєднатися, тому я розташувалася між ними.

Голими ногами я відчувала тепло цеглин, поки діставала обід, який зранку для мене зібрала мама, — відкритий сандвіч з індичкою, пляшка води й нектарин. Я відкоркувала пляшку зробила великий ковток і нарешті дозволила собі огледітися. Щойно я підвела очі на лаву, то побачила Софі, яка спостерігала за мною. Коли наші погляди зустрілися, вона посміхнулася стиснутими губами, похитавши головою, відвела погляд.

«Жалюгідно», — почула я її голос у своїй голові й відштовхнула цю думку геть. Я теж не хотіла сидіти з нею. Але ж знову-таки ніколи не підозрювала, що опинюся в нинішній компанії: з одного боку Кларк, а з іншого — найдратівливіший хлопець у школі.

Із Кларк принаймні я колись дружила. А от Оуена Армстронга бачила лише здалека. Він був високий і м’язистий, із широкими плечима і величезними біцепсами. Завжди носив чоботи з товстими гумовими підошвами, завдяки яким він здавався ще більшим, а його кроки — важчими. Темне й коротко підстрижене волосся трохи стирчало на маківці. Я ніколи не бачила його без айпода і навушників, які він надівав у будівлі, надворі, на уроках, поза уроками. І хоча розуміла, що він мусить мати якихось друзів, я ніколи не бачила, щоб він із кимось розмовляв.

А ще бійка. Це сталося на стоянці минулого січня перед першим дзвінком. Я щойно вийшла зі своєї автівки й помітила Оуена, що простував до головної будівлі, з наплічником і, як завжди, в навушниках. Він проходив повз Ронні Вотермана, який, притулившись до своєї машини, спілкувався з друзями. У кожній школі є такий тип, як Ронні: повний придурок, який те й робить, що штовхає людей у коридорах та вигукує: «Гарна дупця!», коли проходиш повз. Водночас він мав старшого брата — Люка — повна протилежність: капітан футбольної команди, президент учнівського самоврядування, дуже симпатичний і популярний. Завдяки цим заслугам люди мирилися з його огидним молодшим братом. Але Люк закінчив школу рік тому, і нам лишився Ронні.

Оуен просто йшов на своїй хвилі. Ронні щось крикнув йому вслід, і коли Армстронг не відповів, Вотерман відштовхнувся від автівки й заступив шлях хлопцю. Навіть зі свого місця я розуміла, що це була погана ідея: Ронні хоч не був маленьким, та поряд із Оуеном Армстронгом здавався крихітним. Оуен був щонайменше на голову вищий і, мовчу вже, що набагато ширший. Проте Ронні, здається, було байдуже. Він сказав Армстронгу щось, той із секунду просто дивився на нього, відтак обійшов його і пішов далі. Для Ронні це був сигнал, і він вдарив хлопця в підборіддя.

Оуен ледь похитнувся, тоді відкинув наплічник, замахнувся іншою рукою і щосили пустив її просто в обличчя Ронні. Зі свого місця я почула удар кулака об кістку.

За лічені секунди Вотерман упав: спочатку похитнулось його тіло, підігнулися коліна, далі плечі й, урешті, голова вдарилась об землю, трохи відскочивши. Тим часом Оуен, спокійний, немов скеля, опустив руку, переступив через Ронні, підняв наплічник і пішов собі далі; натовп, що зібрався, швидко розступився, щоб пропустити його. Друзі Ронні обступили юнака, хтось кликав охоронця автостоянки, але я пам’ятаю лише, як Оуен неквапливо простує геть із такою ж швидкістю, тим самим кроком, що й до того, наче він ні на мить не зупинявся.

На той час Оуен Армстронг був ще порівняно новеньким, він навчався в нашій школі лише місяць. Після цього інциденту його усунули від занять іще на один місяць. Коли він повернувся, усі говорили лише про нього. Я чула, що його тримали у виховній колонії для неповнолітніх, відрахували з попередньої школи та що він був у банді.

Чуток було так багато, що через кілька місяців, коли я дізналася про його арешт за бійку в клубі на вихідних, я просто не повірила. Але відтак він просто зник і не ходив до школи. Дотепер.

Хай там як, зблизька Оуен насправді не був схожий на монстра. Він просто сидів у сонцезахисних окулярах і червоній футболці, барабанив пальцями по коліну, слухав музику. Але я розуміла, що буде краще, якщо він не заскочить мене на витріщанні, тому, розгорнувши й відкусивши сандвіч, я зітхнула та подивилася праворуч, на Кларк.

Вона сиділа в кінці стіни, тримала на колінах розгорнутий зошит, однією рукою підносила до рота яблуко, а іншою щось швидко писала. Волосся було зібрано на шиї звичайною гумкою, одягнена в просту білу футболку, армійські штани і шльопанці, на носі примостилися маленькі черепахові окуляри, які вона почала носити рік тому. За мить вона підняла на мене погляд.

Кларк напевно чула про те, що сталося минулого травня. Усі чули. Минали секунди, а вона не відверталася, і я подумала: можливо, вона нарешті мені пробачила. Може, коли стався новий розрив, я зможу виправити старий. Це було б цілком доречно тепер, коли Софі уникала нас обох. Між нами знову з’явилося щось спільне.

А Кларк досі дивилася на мене. Відклавши cандвіч, я перевела подих. Усе, що мені потрібно було зараз зробити, — це сказати їй щось, щось значуще, щось, що могло…

Але раптом Кларк відвернулася. Сховала зошит у сумку, застебнула блискавку. Її рухи стали напруженими, лікоть, зігнутий під гострим кутом, дивився у мій бік. Тоді вона зістрибнула зі стіни, наділа наплічник і пішла.

Подивившись на свій напівз’їдений сандвіч, я відчула, як горлом підіймається клубок. Я така дурна: Кларк зненавиділа мене назавжди. Хоча це не новина.

Решту перерви я сиділа там, маючи на меті ні на кого не дивитися. Глипнувши на годинник і побачивши, що залишилося п’ять хвилин перерви, я вирішила, що найгірше позаду. І дуже помилялася.

Заштовхуючи пляшку з водою в сумку, я почула, як з-за паркану повертає автівка. Це був червоний джип, який під’їжджав до узбіччя. Пасажирські дверцята відчинилися, і з автівки вийшов темноволосий хлопець. Заклавши сигарету за вухо, він нахилився до водія і щось сказав. Зачинивши дверцята, пішов геть, а я подивилася на водія. Це був Вілл Кеш.

Я відчула, як у животі все впало, ніби з великої висоти. Світ стерся, звуки навколо мене зникли, долоні спітніли, серце гучно закалатало у вухах: тук-тук-тук.

Я не могла відвести від нього погляду. Він просто сидів, поклавши руку на кермо, й чекав, коли зрушить машина перед ним, — якась дівчина вивантажувала з універсалу віолончель або якийсь інший великий інструмент. За секунду він роздратовано похитав головою.

«Тс-с-с, Аннабель. Це ж я».

Напевно, за останні кілька місяців перед моїми очима промайнув мільйон червоних джипів, а я не могла нічого з собою вдіяти: перевіряла кожен, шукаючи його обличчя, це обличчя. Але тільки зараз, тут, це був направду Вілл. І поки я вмовляла себе, що можу бути сильною, безстрашною, однаково почувалася такою ж безпорадною, як і тієї ночі. Ніби навіть серед людей, у яскравому світлі, я все одно в небезпеці.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Розділ двадцятий

Надягнувши навушники, я подивилася на Роллі. Він підняв угору великий палець, а я нахилилася до мікрофона.

— Сьома п’ятнадцять, і ви слухаєте громадське радіо WRUS. Якщо ви сподівалися на «Управління гнівом», воно повернеться за, — я глипнула в нотатник, де над моїм акуратно написаним переліком пісень стояла велика цифра два зі знаком оклику, — два тижні. А поки що тут я, Аннабель, і «Знайома історія». А просто зараз The Clash.

Я, не знімаючи навушників, спостерігала за Роллі, поки не почулися перші ноти Rebel Waltz. І лише тоді я нарешті видихнула повітря, яке, здавалося, стримувала цілу вічність; динамік над моєю головою ожив, і я почула Кларк.

— Непогано, — сказала вона. — Ти майже не хвилювалася.

— Це завжди викликає хвилювання, — відповіла я.

— Ти чудово справляєшся, — зауважив Роллі. — І я не розумію, чому ти завжди так хвилюєшся. Це ж тобі не ходити в купальнику перед людьми.

Розвернувшись, Кларк стрільнула в нього очима.

— Що? — сказав він. — Це правда!

— Це складніше, — сказала я, знімаючи навушники. — Набагато складніше.

— Чому? — запитав він.

Я знизала плечима.

— Не знаю, — сказала я. — Це справжнє. Особисте.

І дійсно так. Насправді я була нажахана, коли Оуен уперше попросив мене замінити його, коли його мама вирішила, що заборонити радіошоу — єдине істотне покарання за те, що він зробив із Віллом Кешем. Він запевнив мене, що Роллі (і Кларк) буде поряд, щоб допомогти з технічними матеріалами та упевнитися, що я вставатиму вчасно щотижня. Я погодилася спробувати принаймні один раз. Це було чотири тижні тому і, хоча я досі хвилювалася, водночас було весело. Настільки, що Роллі причепився до мене, аби я пройшла підготовчий курс громадського радіо та подала заявку на власний ефірний час, та я ще не була готова до цього. Але ніколи не кажи «ніколи».

Звичайно, Оуен досі брав участь у шоу. Коли я почала підміняти його, він наполягав, щоб я трималася його плейлиста, навіть якщо це означало нав’язувати масам музику, яку я ненавиділа. Однак після першого тижня (щойно він усвідомив, що насправді не може мене переробити), він поступився, і я почала потроху просувати улюблені пісні. Щось дійсно захопливе було в тому, що можна запропонувати світу пісню, вступ, навіть мій голос, — і нехай люди роблять із цим, що хочуть. Мені зайве було турбуватися про те, який я маю вигляд, чи відповідає те, якою бачать мене люди, тому, ким я є насправді. Музика говорила сама за себе й за мене, і після того, як я дуже довго жила під прискіпливими поглядами, то виявила, що мені це подобається. Дуже.

Роллі постукав у скло між нами і дав мені знак готувати наступну пісню. Це був сингл Jenny Reef для Меллорі — моєї першої справжньої прихильниці, яка вирішила щотижня заводити будильник, щоб мати змогу зателефонувати і зробити замовлення. Тоді я поставила її на чергу, почекала, поки The Clash почнуть потроху замовкати, і натиснула кнопку, щоб увімкнути жваві біти (я знала, що такий перехід дратує Оуена, який із різних причин наполягав на тому, що треба слухати трансляцію шоу в машині на самоті). Коли пісня зазвучала на повну, я, пересунувшись у кріслі, подивилася на рядок світлин, які вишикувалися біля монітора. Коли я починала, то так хвилювалася, що подумала, що мені стане в пригоді все натхнення, яке я зможу знайти. Тому принесла знімок Меллорі, той, де її обличчя оточене пір’ям, — як нагадування, що принаймні одна людина мене слухає. Моя світлина, яку зробив Оуен, щоб я пам’ятала, — байдуже, скільки людей мене слухають, навіть якщо вона єдина. А потім ще одна.

Знімок, зроблений на Новий рік, на якому я, мама та сестри. На відміну від того, що у фоє, він навряд чи був професійним, без драматичної перспективи позаду. Натомість ми всі стояли біля кухонного острова. Ми говорили про щось, навіть не можу пригадати про що, відтак хлопець Кірстен, Браян (їхній курс закінчився, і тепер вони могли заявити про свої стосунки публічно), запропонував нам подивитися на нього і клацнув затвором. У технічному сенсі фото було не бездоганним. У вікні позаду нас видно спалах, мама розтулила рота, а Вітні сміється. Але мені світлина подобалася, бо тут ми справжні. І найкраще, що цього разу ніхто не застряг посередині.

Коли я дивилася на фото, то щоразу згадувала, як мені подобається це нове життя без таємниці, що нависла наді мною. Новий початок, і тепер мені не потрібно було бути дівчиною, яка мала все або нічого, — я інша дівчина взагалі. Можливо, навіть та, яка розповіла.

— За дві хвилини наступна перерва, — сказав Роллі, я кивнула, знову надягаючи навушники. Коли він відсунувся від мікрофона, Кларк скуйовдила йому волосся. Він усміхнувся їй, скорчивши гримасу, а вона повернулася до недільного кросворда, який намагалася здолати кожен тиждень протягом години, коли тривало шоу. Кларк змагалася навіть сама з собою. Це була одна з багатьох речей, які я забула про неї, але тепер згадувала: вона завжди підспівує радіо, відмовляється дивитися страшні фільми і може змусити мене нестримно хихикати над найдурнішим — ми обережно поверталися до дружби. Все було не так, як раніше, але в будь-якому разі ніхто з нас цього не хотів. Ми були просто щасливі проводити час разом. Все інше ми приймали день за днем.

Ось як я справлялася з усіма і всім останнім часом, сприймаючи добро і зло однаково, розуміла, що все минеться у свій час. Мої сестри досі розмовляли, хоча іноді й сперечалися. Кірстен навчалася на другому курсі кіновиробництва, працювала над твором про модельний бізнес: це дивно, та вона пообіцяла, що він «потрясе наш світ» (хай що б це означало). У січні Вітні почала заняття в місцевому університеті, де одночасно з обов’язковими предметами відвідувала два курси письменників: один — із мемуарів, інший — із художньої літератури. Навесні, з благословення свого лікаря, вона переїхала до власної квартири, але спочатку переконалася, що там достатньо світла для її рослин. Її трави залишилися на підвіконні, я намагалася проходити повз щоразу, як мала змогу, нахилялася і проводила по гострому листю пальцями — воно випускало аромат, який довго тримався у повітрі.

Щодо моєї мами, то вона, звісно, прийняла всі ці зміни, пустивши сльозу, а також зі стійкістю, що постійно дивувала мене. Нарешті я сказала їй, що я назавжди покінчила з модельним бізнесом, і хоча їй було важко відмовитися від цієї частини мого та свого життя, вона це компенсувала, влаштувавшись на неповний робочий день до Лінді, якій досі відчайдушно була потрібна секретарка. Це було гарним рішенням. Тепер вона розбиралася із дзвінками інших дівчат, спілкувалась із клієнтами, одною ногою була у світі, де вона з усіх нас завжди почувалася найкомфортніше.

І все-таки я знала, що, мабуть, їй буде важко, коли за кілька тижнів транслюватимуть новий рекламний ролик Kopf. Як я чула, вони вирішили дотримуватися тієї ж концепції «ідеальної дівчини», яка бере участь у весняних спортивних змаганнях і йде на випускний бал. Це, напевно, могло б зачепити мене, якби не дівчина, яку вони обрали замість мене, — Емілі. Зрештою, якщо хтось міг бути прикладом для наслідування, то це саме вона.

Щодо Емілі, то ми не те щоб дружили. Але ми обидві знали, що те, що ми пережили, зв’язало нас назавжди, подобається нам це чи ні. Щоразу, коли ми проходили повз одна одну в коридорі, ми віталися, навіть якщо це єдине, що ми казали. Хай там як, це було більше, ніж я могла сказати Софі, яка старанно ігнорувала нас обох. Коли Вілла засудили за зґвалтування другого ступеня — на шість років, хоча він напевно вийде раніше, — зрозуміло, що вона деякий час трималася нижче трави, бо їй ніяково було бути об’єктом такої кількості пліток.

Були моменти, коли я бачила її саму в коридорах або за обідом, і думала, що я б могла підійти до неї, залатати цю тріщину, зробити для неї те, що вона ніколи не робила для мене.

Чи ні?

Думаючи про це, я подивилася на великий палець, стягнула з нього масивну срібну каблучку, щоб прочитати ці самі слова. Вона була занадто велика для будь-якого з моїх пальців, тому мені довелося обмотати її скотчем. Вона буде в мене, поки я не вигадаю, який напис хочу на своїй каблучці, яку мені обіцяв Роллі. А доти Оуен запропонував мені поносити його, як нагадування, що зажди є варіанти.

— Тридцять секунд, — почувся голос Роллі в моїх навушниках.

Я кивнула, підсунувши стілець ближче до мікрофона. Почався відлік секунд, я подивилася у вікно ліворуч і побачила блакитний «ленд крузер», який повертав на стоянку. Вчасно.

— І… — сказав Роллі, — ти в ефірі.

— Це була Jenny Reef із піснею Whatever, — почала я. — Ви слухали «Знайому історію» на радіо WRUS. Я Аннабель. На черзі — «Трав’яні рецепти». Дякую, що слухали нас. Просто зараз остання пісня.

Пролунали початкові ноти Thank You від Led Zeppelin, і я відсунула стілець. Потім заплющила очі, щоб послухати, як робила щоразу, коли чула цю пісню, — мій маленький ритуал. Коли почався приспів, я почула, що двері відчинилися, і за мить відчула руку на плечі.

— Скажи-но, будь ласка, — промовив Оуен, різко плюхнувшись на стілець поруч зі мною, — мені здалося чи оце щойно я чув Jenny Reef у моєму шоу?

— Це було замовлення, — пояснила я. — Крім того, ти сказав, що я можу ставити все, що хочу, поки шоу називатиметься якось інакше.

— У межах розумного, — зауважив він. — Вважаю, ти маєш не забувати, що мої слухачі будуть збиті з пантелику. Вони досі слухають радіо й очікують на якість. Якщо можливо, просвітлення. Не комерційне, масове лайно, яке співає підліток, повністю контрольований корпоративним маркетингом.

— Оуене.

— Тобто місце для деякої іронії є, але це тонкий баланс. Передаси куті меду й утратиш будь-яку довіру. Що означає…

— Ти взагалі чуєш, що зараз грає? — запитала я.

Він змовк посеред промови, подивився на динамік над головою, прислухався секунду.

— О, — сказав він. — Ну, саме це я маю на думці. Це моя…

— Улюблена пісня Led Zeppelin, — закінчила я замість нього. — Знаю.

У кабінці Кларк закотила очі.

— Добре, добре, — сказав Оуен, підсуваючи стілець ближче до мого. — Опустимо Jenny Reef. Я вважаю, що решта шоу була непогана. Хоча я не впевнений щодо поєднання, яке ти зробила в другій парі...

— Оуене.

— …після треку Alamance одразу Etta Jame. Це було трохи занадто. Я...

— Оуене.

— Що?

Я нахилилася до нього, притиснувшись губами до його вуха.

— Тс-с-с, — прошепотіла я.

Він, звісно, почав говорити ще щось, але замовк, коли я опустила долоню на його, переплітаючи наші пальці. Це не кінець. Зрештою, він відстоюватиме свою точку зору або принаймні сперечатиметься до кінця. Але наразі над головою лунали акорди — знову почався приспів. Тому я підсунулася ближче до Оуена, схиливши голову йому на плече, щоб слухати, і ми сиділи в сонячному світлі, яке сочилося крізь вікно біля нас. Світло було яскраве і тепле, відбивалося від каблучки на моєму великому пальці. Оуен торкнувся її і почав повільно-повільно обертати, поки грала пісня.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.