На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Персіваль Еверетт

ДЖЕЙМС

Роман

Видавничий дім «Фабула»
2025

Оригінальна назва твору: JAMES

Ukrainian translation rights arranged with Melanie Jackson Agency, LLC through AJA Anna Jarota Agency

Copyright © 2024 by Percival Everett
© О. Степанов, пер. з англ., 2025
© ВД «Фабула», 2025

ISBN 978-617-522-373-4 (epub)

Усі права збережено.
Жодної частини цієї книжки не може бути відтворено або передано в будь-якій формі або будь-якими засобами, електронними чи механічними, включно з фотокопією, записом чи будь-якою системою зберігання та пошуку інформації, без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Еверетт Персіваль

Е25 Джеймс. Роман / пер. з англ. О. Степанов. — Харків : ВД «Фабула», 2025. — 320 с.

ISBN 978-617-522-374-1

«Джеймс» — блискуче, сповнене дії переосмислення «Пригод Гаклберрі Фінна»: чарівне, смішне, трагічне, часом жахливе — і, до того ж, розказане голосом раба Джима. Коли Джим дізнається, що його збираються продати новому господареві в Новий Орлеан, назавжди розлучивши з дружиною і донькою, він вирішує сховатися на острові Джексона на Міссісіпі, доки не зможе розробити план утечі разом із сім’єю. Тим часом Гак Фінн інсценує власну смерть, аби врятуватися від жорстокого батька, який нещодавно повернувся до міста. Все це відоме читачам Марка Твена, і саме із цього починається надзвичайно небезпечна подорож героїв на плоту рікою Міссісіпі до штатів, вільних від рабовласництва. Чимало елементів сюжету «Пригод Гаклберрі Фінна» тут збережено, але внутрішня свобода, інтелект і здатність Джима до емпатії показані в радикально новому світлі, із блискучим гумором, глибиною і справжнім драматизмом.

Цей роман став справжньою подією у США, і вже сьогодні вважається однією з найкращих книжок в американській літературі XXI століття.

УДК 82-31

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Присвячується Дензі

Записник
Деніела Декейтера Еммета

Вночі я в місто завітав,

Одразу галас ся здійняв,

Сторожа бігає й кричить:

«До нас Ден Такер приїздить!»

Забирайся, Дене Такере, бо ти,

Забирайся, Дене Такере, бо ти

Все одно спізнився на обід.

Вівця з кабаном по полю гуляли,

«Ти можеш хутчіше?» — вівця запитала.

Тихіше! Тихіше! То вовк гарчить,

О Божечку, то — бульдог ричить.

Забирайся, Дене Такере, бо ти,

Забирайся, Дене Такере, бо ти

Все одно спізнився на обід.

Бритва моя у гарному стані,

Це «Magnum bonum» — придбання останнє.

У вівці є дертя, Такер зерня віє,

Я тебе побрию, лиш води нагрію.

Забирайся, Дене Такере, бо ти,

Забирайся, Дене Такере, бо ти

Все одно спізнився на обід.

Він сойку в ластівки застав,

Весь час про душу свою дбав,

А глянув у лисяче лігво –

То дев’ять чи десять побігло.

Забирайся, Дене Такере, бо ти,

Забирайся, Дене Такере, бо ти

Все одно спізнився на обід.

Раз на сходини я прийшов,

Почути Такерових молитов,

Всі напилися, а я не став,

І слухав, як Такер на щелепі грав.

Забирайся, Дене Такере, бо ти,

Забирайся, Дене Такере, бо ти

Все одно спізнився на обід.

Старий Зіп Кун

У Сенді-Гук спустився я, як полудень минув,

У Сенді-Гук спустився я, як полудень минув,

У Сенді-Гук спустився я, як полудень минув,

І першим, кого стрів я там, був сам старий Зіп Кун.

Старий Зіп Кун нівроку учений,

Старий Зіп Кун нівроку учений,

У залі на банджо бриньчить навіжено.

А хто бачив, як гусак плине океаном,

А хто бачив, як гусак плине океаном,

А хто бачив, як гусак плине океаном?

Бо гусак, який пливе, виглядає файно.

А як гусак цей хижий до ластівки морга,

То так кричить гусак цей: «Га-га-га-га-га».

Як би я за президента мав собі роботу,

Як би я за президента мав собі роботу,

Як би я за президента мав собі роботу,

Я б дівкам смоктав конфети й відчиняв ворота.

А того, хто мені буде чимсь не до вподоби,

Я ганятиму від них, як тую худобу.

Індичка в соломі

Я їхав вниз дорогою,

Був груз важкий і коні втомлені,

Батогом я ляснув, кінь мій стрепенувся

Так, що я із дишлем ледве розминувся.

Приспів:

Індичка в соломі, індичка у сіні,

Уночі танцюй, вдень працюй без ліні.

Закрути і закручуй, і крути невтомно,

І звесели їх пісенькою

Про індичку в соломі.

Раз пішов доїти я, але як, не знав,

Том корову проминув й до козла пристав.

На копиці сіна мавпеня сиділо

І, підморгуючи оком, на тещу ся дивило.

Приспів:

Індичка в соломі, індичка на сіні,

А старій коняці не іржати віднині.

Закрути і закручуй, і крути невтомно,

І звесели їх пісенькою

Про індичку в соломі.

Синя муха

Як був молодим я, то мусив чекати

На масу свого, щоб йому подавати

Тарілку на стіл, ще й вина підливати,

І синіх мух помелом розганяти.

Приспів:

Джиммі лущить кукурудзу, і мені дарма,

Джиммі лущить кукурудзу, і мені дарма,

Джиммі лущить кукурудзу, і мені дарма,

Що масси вже нема.

Як він ополудні на поні сідав,

Я бігав за ним і мух відганяв,

Бо поні його так ся брикає,

Коли сині мухи його кусають.

Приспів.

Якось він ферму свою об’їжджав,

А рій синіх мух навколо літав,

Раптом одна вкусила його —

Дідько би взяв її — за стегно.

Приспів.

Поні побіг, стрибнув, забрикав,

Масса в канаву із нього впав,

Разом сконав, та чому — суд не знав,

Тож винною синю муху назвав.

Приспів.

Вони під смокву його поклали

І в епітафії так написали:

«Лежу я під каменем мертвий —

Синьої мухи жертва».

ЧАСТИНА
ПЕРША

Розділ 1

ТІ МАЛІ РОЗБИШАКИ ховалися там, у високій траві. Місяць, хоч і не вповні, яскраво підсвічував їх іззаду, тож цієї глупої ночі я бачив їх ясно, як удень. На чорному полотні неба спалахували блискавиці. Я сидів на порозі кухні міс Вотсон і розгойдував ногою хитку дошку сходів. Я знав, що вже завтра вона накаже мені її полагодити. Я чекав, поки вона дасть мені буханець кукурудзяного хліба, який спекла за рецептом моєї Сейді. Очікування — чимала частина життя раба: чекати і чекати, щоби чекати ще. Чекати на вимоги. Чекати на їжу. Чекати на кінець світу. Чекати на справедливу та заслужену винагороду християнина наприкінці цього всього.

Ті білі хлопці, Гак і Том, стежили за мною. Вони постійно у щось бавилися, і в їхніх іграх я завжди був або лиходієм, або здобиччю, але неодмінно якоюсь їхньою забавкою. Вони гасали неподалік разом із кліщами, комарами та іншою кусючою комашнею, але жодного разу не наблизилися до мене. Завше вигідно давати білим те, чого вони хочуть, тому я зійшов на подвір’я і гукнув у ніч:

— Кого там носить у темряві?

Вони незграбно зашаруділи і захихотіли. Ці хлопці не могли би тихо підкрастися і до сліпоглухого під час виступу оркестру. Краще марнувати час, рахуючи блискавиці, ніж морочитися з ними.

— Гаразд, ліпше вмощу свої старі кістки отут на ґанку і знову дослухатимуся до цього шуму. Може, то якийсь чорт або відьмак. Ліпше залишуся тут, де безпечно.

Я присів на верхню сходинку і сперся спиною на стовпчик. Я був зморений, тому заплющив очі.

Хлопці жваво перешіптувалися, і я чув їх ясно, мов церковний дзвін.

— Він заснув? — спитав Гак.

— Мабуть, так. Я чув, що нігери можуть отак засинати,— сказав Том і клацнув пальцями.

— Чш-ш! — шикнув Гак.

— Треба його прив’язати,— запропонував Том.— Прив’язати до стовпа, на який він сперся.

— Ні,— заперечив Гак.— А що, як він прокинеться і здійме ґвалт? Тоді мене застукають надворі, а не в ліжку, де я мушу бути.

— Ну добре. Але знаєш що? Мені треба свічок. Я прослизну до кухні міс Вотсон і прихоплю кілька.

— А що, як розбудиш Джима?

— Нікого я не розбуджу. Сплячого нігера грім не добудиться. Хіба ти не знаєш? Ні грім, ні блискавка, ні гарчання левів. Я чув про одного, який проспав навіть землетрус.

— Як думаєш, на що схожий землетрус? — спитав Гак.

— Це наче батько, що будить тебе серед ночі.

Хлопці незграбно поплазували рачки і не надто тихо пролізли рипучими дошками ґанку через голландські двері до кухні міс Вотсон. Я чув, як вони нишпорили там, відчиняли шафи й висували шухляди. Я не розплющував очей і не зважав на комара, що опустився мені на руку.

— Ось,— сказав Том.— Я взяв лише три.

— Не можна так просто брати свічки в старої леді,— зауважив Гак.— Бо це крадіжка. А що як вони звинуватять у цьому Джима?

— Диви, я лишу їй цього п’ятака. Цього більш ніж достатньо. Раба вони не запідозрять. Бо де раб візьме п’ять центів? А тепер гайда звідси, поки вона не з’явилася.

Хлопці вийшли на ґанок. Навряд чи вони усвідомлювали, якого галасу наробили.

— Ти ще мав залишити записку,— нагадав Гак.

— Не треба,— сказав Том.— П’ятака досить.

Я відчув, як погляди хлопців зупинилися на мені. Я не ворушився.

— Що ти робиш? — запитав Гак.

— Збираюся трохи пожартувати над старим Джимом.

— Ти розбудиш його, та й по всьому.

— Тихо!

Том став позаду мене і взявся за криси мого бриля біля самих моїх вух.

— Томе! — занив Гак.

— Тихо, кажу! — Том стягнув бриля з моєї голови.— Я жартома повішу цього бриля на ось цей цвях.

— І що з того буде? — спитав Гак.

— Коли він прокинеться, то подумає, що це зробила відьма. Шкода, що нас не буде поруч, щоби це побачити.

— Гаразд, най буде на цвяху. А тепера гайда звідси! — сказав Гак.

Хтось зашарудів у будинку, хлопці кинулися навтьоки і, здійнявши порох, на повному скаку завернули за ріг. Я слухав, як стихають їхні кроки.

Хтось з’явився на кухні і став біля дверей.

— Джиме? — Це була міс Вотсон.

— Так, мем?

— Ти спав?

— Нi, мeм. Я дуже ся стомив, але нe спав.

— Ти був у мeнe в кyхні?

— Ні, мем.

— Хтось був у мене в кухні?

— Ні, я ніц не видів, мем.— Це була майже чиста правда, оскільки очі мої весь той час були заплющені.— Я нікого не видів на вашій кухні.

— Що ж, ось тобі кукурудзяний хліб. Передай Сейді, що мені сподобався її рецепт. Я дещо в ньому змінила. Ну знаєш, трохи його покращила.

— Так, я їй скажу.

— Ти десь бачив Гака? — запитала вона.

— Він раніше тут був.

— Давно?

— Не дуже,— відповів я.

— Джиме, я зараз у тебе щось запитаю. Ти заходив до бібліотеки судді Тетчера?

— До його… що?

— До його бібліотеки.

— Ви про ту кімнату з усіма отими книжками?

— Так.

— Нi, мiс. Я бачив ті книги, але в тій кімнаті не був. Чом ви мене питаєте?

— О, він помітив, що з полиці зникла якась книжка.

Я розсміявся:

— Що ж я робитиму із книжкою?

Вона теж розсміялася.

КУКУРУДЗЯНИЙ ХЛІБ, ЗАГОРНУТИЙ у тонкий рушник, був гарячий, і мені довелося перекладати його з руки в руку. Я був голодний і подумував про те, щоб його скуштувати, але хотів, щоби перші шматочки дісталися Сейді та Ліззі. Коли я переступив поріг, Ліззі підбігла до мене, принюхуючись до повітря, мов гончак.

— Що це так пахне? — запитала вона.

— Гадаю, це кукурудзяний хліб,— відповів я.

— Міс Вотсон скористалася особливим рецептом твоєї мами, і хліб, безумовно, добре пахне. Вона повідомила мені, що внесла в рецепт кілька змін.

Сейді підійшла до мене, поцілувала в губи і долонями погладила моє обличчя. Вона вся була м’якою, і губи її були м’якими, але руки були так само шорсткими, як і мої після роботи в полі, хоча все ще залишалися ніжними.

— Завтра я обов’язково поверну їй цей рушник. Білі завжди пам’ятають про такі речі. Присягаюся, я навіть думаю, що вони щодня виділяють спеціальний час, аби перерахувати рушники, ложки, чашки та все інше.

— Це чиста правда. Пам’ятаєш, як я забув повернути граблі до сараю?

Сейді поклала кукурудзяний хліб на стіл, насправді — на пеньок, що правив нам за стіл. Вона відрізала дві скибочки і простягнула мені та Ліззі. Я відкусив шматочок, Ліззі теж. Ми поглянули одне на одного.

— Але ж він так смачно пахне,— сказала дитина.

Сейді відрізала шматочок і поклала собі до рота.

— Присягаюся, у цієї жінки просто талант не вміти готувати.

— Мені обов’язково його їсти? — спитала Ліззі.

— Ні, не обов’язково,— відповіла Сейді.

— Але що ти скажеш, коли вона спитає тебе про нього? — запитав я.

Ліззі прочистила горло:

— Міс Вотсон, отакого кукурудзяного хліба я зроду не куштувала.

— Спробуй «отакого ось»,— запропонував я.— Це буде правильна неправильна граматика.

— Отакого ось кукурудзяного хліба я зроду не куштувала,— сказала вона.

— Дуже добре,— похвалив я.

У дверях нашої халупи з’явився Альберт.

— Джеймсе, ти ідеш?

— Зараз буду. Сейді, ти не проти?

— Іди,— сказала вона.

Я ВИЙШОВ НАДВІР і попрямував до великого вогнища, навколо якого сиділи чоловіки. Зі мною привіталися, і я теж сів. Ми трохи побалакали про те, що сталося з утікачем на іншій фермі.

— Так, вони його добряче відлупцювали,— сказав Доріс.

Доріс був чоловіком, але це, схоже, не турбувало його власників, коли вони давали йому жіноче ім’я.

— Вони всі потраплять до пекла,— заявив старий Люк.

— Що сьогодні з тобою сталося? — спитав мене Доріс.

— Нічого.

— Щось та мало статися,— наполягав Альберт.

Вони всі чекали, що я розповім їм якусь історію. Очевидно, що я добре вмів це робити — розповідати історії.

— Нічого, окрім того, що мене сьогодні занесло до Нового Орлеана. Крім цього, нічого не сталося.

— Тебе… що? — перепитав Альберт.

— Так. Бачите, я думав, що десь опівдні поринув у приємну дрімоту, а наступне, що я пам’ятаю,— стою на жвавій вулиці, а навколо мене вози, запряжені мулами, і все таке інше.

— Ти божевільний,— сказав хтось.

Я побачив, як Альберт знаком дає мені знати, що неподалік білі. Потім я почув незграбне ворушіння в кущах і зрозумів, що то були ті двоє.

— Як я вже казав, спершу я знайшов свого бриля на цвяху. «Та не чіпляв я його туди»,— кажу собі. А потім допетрав, що то, мо, якісь відьми зробили. Я їх не бачив, але то, відай, були вони. І їдна з них, та, що взяла мого бриля, вона ж і випхала мене в Н’Орлеан. Мож у це повірити?

Зміна манери моєї оповіді привернула увагу решти до присутності білих хлопців. Тож мій показовий виступ перед ними став обрамленням самої розповіді. Моя історія тепер стала не так казкою, як справжньою виставою для тих двох.

— Та ти шо! — мовив Доріс.

— Із цими відьмами не тра жартувати.

— Еге ж,— погодився інший чоловік.

Ми почули, як хлопці захихотіли.

— Тож я в Н’Орлеані, і знаєте що? — спитав я.— Аж раптом з-за спини до мене приступа нечистий та й каже: «А що це ти тут робиш у місті?». А я кажу, що й не стямлюся, як ся тут опинив. І знаєте, що він мені вповідає, знаєте, що?

— Що він тобі вповідає, Джиме? — спитав Альберт.

— Він ка’, що я, Джим, буду вільною людиною. Він ка’, що ніхто довіку вже не взиватиме мене нігером.

— Крий Боже! — аж скрикнув коваль Скінні.

— Цей дідько сказав, що я можу купити собі геть усе, шо побажаю, на цій вулиці. Він сказав, що я, як схочу, навіть можу випити віскі. Що на це скажете?

Доріс зауважив:

— Віскі — то напій диявола.

— То байдуже,— відповів я.— Не важливо. Він казав, що я мож його пити, як схочу. І все інше теж. Але це байдуже.

— Чого б це? — спитав хтось.

— Попервах, бо я був у місці, куди мене доправив дідько. То було не справді, а лиш маріння. І тому, що в мене не було грошей. Ось так просто. Тож дідько клацнув своїми старими брудними пальцями і послав мене взад до хати.

— Чого це він так зробив? — спитав Альберт.

— Чорт забирай, чоловіче, того, що ти вскочиш у халепу в Н’Орлеані, як не маєш грошей, хоч спи, хоч не спи,— відповів я.

Чоловіки розсміялися.

— Таки так, я тож це чув,— сказав один із них.

— Стривайте-но! — вигукнув я.— Здається, я зачув одного дідька в кущах, ондечки. Хтось, дайте мені факля, щоби я підпалив той кущ. Відьми і чортяки не люблять, коли навколо них палять вогонь. І починають танути, наче смалець на пательні.

Ми розсміялися, почувши, як білі хлопці стрімголов вибігли звідти.

СТУПИВШИ НОГОЮ НА РИПУЧІ сходинки вчора ввечері, я знав, що міс Вотсон обов’язково накаже мені прибити і закріпити хиткі дошки. Тож дочекався пізнього ранку, щоби не збудити білих. Вони могли спати досхочу, але завжди жалілися, що прокидаються надто рано, і байдуже, як би пізно вже було.

Гак вийшов із будинку й кілька хвилин спостерігав за мною. Він кружляв навколо, як робив завжди, коли його щось займало.

— Чом ти не гасаєш десь зі своїм друзякою? — спитав я.

— Ти про Тома Соєра?

— Так, про нього.

— Він, мабуть, іще спить. Він, може, всю ніч не спав: грабував банки, поїзди та все таке інше.

— То він таке робить, га?

— Так він каже. У нього є троха грошей, тож він купує собі книжки і завжди читає про пригоди. Іноді я про нього сумніваюся.

— Ти про що?

— Ну він знайшов одну печеру, і ми пішли туди стрітися з іншими хлопцями, але коли ми туди прийшли, було почуття, що він хоче бути головним.

— Так?

— І все тільки тому, що він читав ті книжки.

— І це було, ніби тобі наступили на мозолю? — запитав я.

— Чому люди так кажуть — «наступили на мозолю»?

— Ну, як на мене, Гаку, тільки рибі байдуже, коли ти патраєш її виделкою,— із голови чи з хвоста, а ось коли тобі наступають на мозолю...

— Я зрозумів.

— Бач, часом доводиться просто миритися із друзями. Вони роблять те, що роблять.

— Джиме, ти пораєшся з мулами, лагодиш колеса для возів, а зараз ремонтуєш цей ґанок. Хто навчив тебе всього цього?

Я зупинився, глянув на молоток у своїй руці, покрутив його.

— Гарне питання, Гаку.

— То хто?

— Потреба.

— Що?

— Надоба,— виправився я.— Надоба — це коли ти мусиш робити щось, бо…

— Бо що?

— Бо інакше тебе потягнуть до стовпа й дадуть батога чи відведуть до річки та запродадуть. Тобі нема чого перейматися.

Гак подивився на небо. Трохи над чимось поміркував.

— Як гарно, коли просто дивишся в небо, на якому нічого немає, лише голубінь. Я чув, що для усяких видів голубіні є свої назви. І для червоного є, і для всякого іншого. Цікаво, як би ти назвав цю голубінь?

— Яйце малинівки,— відповів я.— Ти колись бачив яйце малинівки?

— Твоя правда, Джиме. Небо схоже на яйце малинівки, тільки без крапочок.

Я кивнув:

— Тому треба дивитися повз крапочки.

— Яйце малинівки,— повторив Гак.

Ми ще трохи посиділи.

— Що ще тебе гризе? — запитав я.

— Мені здається, що міс Вотсон збожеволіла.

Я промовчав.

— Усе торочить про Ісуса, молитви і все таке інше. У неї в голові Ісус Христос. Вона сказала мені, що молитви допоможуть мені діяти у житті безкорисливо. Що це в біса означає?

— Не лайся, Гаку.

— Ти говориш, як вона. Який інтерес просити про щось тільки для того, щоби цього не отримати, а лише засвоїти якийсь урок із того, що ти не отримав того, про що просив. Є у цьому сенс? Так само можна молитися першій-ліпшій дошці.

Я кивнув.

— Ти киваєш, бо згоден чи ні?

— Я киваю жартома, Гаку.

— Мене оточують божевільні. Знаєш, що зробив Том Соєр?

— Розкажи мені, Гаку.

— Він примусив нас заприсягтися на крові, що коли хтось із нас розкаже таємниці нашої банди, то ми вб’ємо всю його рідню. Хіба не божевілля?

— Як заприсягаються на крові? — спитав я.

— Ти маєш ножем розрізати собі руку й потиснути її всім, хто зробив те саме. Ну щоби ваша кров змішалася і стала одним. Тоді ви кровні брати.

Я глянув на його руки.

— Але ми використали слину. Том Соєр сказав, що це працює так само, бо як можна грабувати банк, коли в тебе порізані руки. Один хлопчик розрюмсався і сказав, що піде і викаже всім таємницю, але Том Соєр заткнув його п’ятаком.

— А ти не розказуєш мені ваші секрети, ні? — запитав я.

Гак замовк.

— Ти не такий, як усі.

— Тому що я раб?

— Ні, забудь про це.

— То чому?

— Ти мій друг, Джиме.

— Дякую, Гаку.

— Але ти ж нікому не скажеш, чи не так? — Він занепокоєно глянув на мене.— Навіть якщо ми підемо й пограбуємо банк. Ти ж не скажеш, так?

— Я вмію берегти свої таємниці, Гаку. І твої так само.

Міс Вотсон вийшла до дверей і прошипіла:

— Ти ще не закінчив із цією сходинкою, Джиме?

— Власне кажучи, закінчив, міс Вотсон,— відповів я.

— Це диво, бо цей хлопець забалакує тобі всі вуха. Гаклбeрpi, повертайся в дім i застели лiжко.

— Я ж сьогодні ввечері знову його попсую,— відповів Гак.

Він застромив руки в кишені і стояв, погойдуючись, бо розумів, що щойно перетнув межу.

— Не змушуй мене виходити до тебе,— сказала вона.

— Ще побачимося, Джиме.— Гак прошмигнув до будинку, боком оминувши міс Вотсон, наче ухилившись від удару.

— Джиме,— сказала міс Вотсон, глянувши вслід Гаку.

— Мем?

— Я чула, що в місто повернувся Гаків тато.— Вона пройшла повз мене, зупинилася і подивилася на дорогу.

Я кивнув.

— Так.

— Наглядай за Гаком,— сказала вона.

Я не зрозумів, про що вона мене просить.

— Так, мем.

Я поклав молоток у ящик.

— Мем, за чим саме я маю наглядати?

— І допоможи йому стерегтися того Соєра.

— Навіщо ви мені це кажете, міс?

Стара подивилася на мене, потім на дорогу, а потім на небо.

— Не знаю, Джиме.

Я задумався над словами міс Вотсон. Цей Том Соєр насправді не був небезпекою для Гака, то просто був такий собі малий, що сидів у нього на плечі й нашіптував усілякі дурниці. Але те, що повернувся Гаків батько, було геть іншою справою. Цей чолов’яга міг бути тверезим, міг бути п’яним, але в обох цих станах він однаково заходився бити бідолашного хлопця.

Розділ 2

ТОГО ВЕЧОРА Я СИДІВ із Ліззі та шістьма іншими дітьми в нашій хижці і проводив урок мови. Такі уроки були вкрай потрібні. Безпечне пересування світом залежало від знання цієї мови, вільного володіння нею. Діти сиділи на земляній підлозі, а я — на одному із двох саморобних табуретів. Посеред хижі горіло багаття, і дим від нього тягнувся в дірку в даху.

— Тату, чому ми маємо цього вчитися?

— Бо білі чекають, що ми розмовлятимемо по-особливому. І нам це допоможе, бо ми їх не розчаруємо,— відповів я.— Єдині, хто від цього страждає,— ми. Єдині, хто страждає, коли їх примушують почуватися нижчими,— це ми. Мабуть, я мав би сказати «коли вони не почуваються вищими». Добре, зробімо перерву й повторімо деякі основні правила.

— Не дивитися в очі,— почав хлопчик.

— Правильно, Вірджиле.

— Ніколи не заговорювати першою,— підхопила дівчинка.

— Правильно, Фебруарі,— похвалив я.

Ліззі подивилася на інших дітей, а потім — на мене.

— Ніколи не згадувати жодної речі прямо, розмовляючи з іншим рабом,— сказала вона.

— Як ми це називаємо? — запитав я.

Діти разом відповіли:

— Означення.

— Чудово.

Вони були задоволені собою, і я дозволив їм трохи довше насолоджуватися цим почуттям.

— А тепер спробуймо це в різних ситуаціях. Спочатку щось надзвичайне. Наприклад, ви йдете вулицею і бачите, що горить кухня місіс Холідей. Вона стоїть на подвір’ї спиною до будинку і нічого не бачить. Як ви їй про це скажете?

— Пожежа, пожежа! — запропонував Дженьюарі.

— Ось так прямо? Це майже правильно,— сказав я.

Наймолодша, худенька й висока п’ятирічка Рейчел, запропонувала:

— Божечку, міс! Лишень погляньте туди!

— Чудово,— відповів я.— Чому саме так?

Ліззі підняла руку:

— Тому що ми повинні дозволяти білим бути єдиними, хто називає проблему.

— А чому? — спитав я.

Фебруарі сказала:

— Тому що їм треба знати все раніше за нас. Тому що їм потрібно все називати.

— Добре, добре. Ви всі сьогодні дуже кмітливі. Гаразд, уявімо, що це зайнявся смалець, бо вона залишила без нагляду бекон на сковорідці. Місіс Холідей збирається залити його водою. Що ви на це скажете? Рейчел?

Рейчел подумала.

— Міс, вода зробить ще гірше!

— Так, це правда, але у чому тут проблема?

Відповів Вірджил:

— Ви прямо кажете їй, що вона чинить неправильно.

Я кивнув.

— То що ви їй скажете?

Ліззі подивилася на стелю і заговорила, обдумуючи кожне слово:

— Хочете, щоб я принесла піску?

— Слушний підхід, але ти цього не переклала на потрібну мову.

Вона кивнула.

— О Божечку, міс, мем, мо’ принести троха піску?

— Добре.

— Це важко вимовити,— сказала Глорі, найстарша.— Забагато слів.

— Це так,— погодився я.— Але не біда, якщо ти перечіпатимешся через них. Насправді це навіть добре. «Мо хочете би я... принесла... троха піску, міс Холідей?»

— А якщо вони не зрозуміють? — запитала Ліззі.

— Не біда. Хай вони попрацюють, щоби зрозуміти тебе. Іноді ти бурмочеш, аби вони мали задоволення, наказавши тобі припинити бурмотіти. Їм подобається нас виправляти і вважати дурнями. Пам’ятайте: що сильніше вони воліють не слухати нас, то більше ми можемо сказати одне одному в їхній присутності.

— Чому Бог так усе влаштував? — запитала Рейчел.— Що вони — власники, а ми — раби?

— Бога немає, дитино. Є релігія, але їхнього Бога немає. Їхня релігія стверджує, що після смерті ми отримаємо свою винагороду. Але очевидно, що вона нічого не каже про їхнє покарання. Та коли ми поруч із ними, ми в Бога віримо. О Божечку мій, які ми ревні віряни! Релігія — це лиш інструмент контролю, яким вони користуються. Вони дотримуються її, коли це їм вигідно.

— Але ж має щось бути,— сказав Вірджил.

— Пробач, Вірджиле. Можливо, твоя правда. Можливо, існує якась вища сила, діти, але це — не їхній білий Бог. Але що більше ти говориш про Бога, Ісуса, рай і пекло, то краще вони почуваються…

Діти в один голос продовжили:

— …а що краще вони почуваються, то безпечніше почуваємося ми.

— Фебруарі, переклади це.

— Як вони луччє маються, то й нам лиха менше.

— Чудово.

ГАК ЗАСТАВ МЕНЕ на задньому дворі будинку вдови Дуглас, коли я переносив із воза до сараю мішки з курячим кормом. Він щось зосереджено обмірковував, і я зрозумів, що він хоче поговорити.

— Про що роздумався, Гаку?

— Про молитви,— відповів він.— Ти молишся?

— Так, сер, я завше молюся.

— Про що ти молишся? — запитав він.

— Я про всіляке молюся. Раз, коли заслабла маленька дівчинка Фебруарі, я молився, щоб вона оклигала.

— І це спрацювало?

— Ну тепер їй стало краще.— Я сів на дошку й подивився на небо.— А одного разу я молився про дощ.

— І що, того разу теж спрацювало?

— Дощ пішов, будь певен. Не одразу, але згодом.

— Тоді як ти знаєш, що це зробив Бог?

— Мабуть, я не знаю. Але хіба не Бог усе робить? Хто ж іще може послати дощ?

Гак підняв камінь, трохи покрутив його в руці, а потім жбурнув у білку, що сиділа високо на гілці в’яза.

— Хочеш знати, яка моя думка?

Гак вичікувально дивився на мене.

— Я думаю, що молитися треба для людей навколо тебе, які хочуть, щоб ти молився. Молися так, щоб міс Вотсон і вдова Дуглас тебе чули. І проси в Ісуса те, що, як ти знаєш, вони хочуть чути. Це троха полегшить твоє життя.

— Можливо.

— І не забувай подеколи закидати туди щось про нову вудку чи щось таке, за що тебе шпетитимуть.

Гак кивнув.

— Це розумно. Джиме, а ти віриш у Бога?

— Ще б пак. Якби не було Бога, то звідки в нас було би таке чудове життя тут? Ну біжи грайся.

Я дивився, як Гак побіг вулицею і зник з очей за рогом великого будинку судді Тетчера. Щойно я зібрався завдати на плече останній мішок із воза, як позаду мене з’явився Старий Люк.

— Ти мене налякав,— сказав я.

— Пробач.— Він застрибнув на воза і вмостив на ньому своє тіло коротуна.— Чого хотів цей малий дурень?

— Із цим хлопчиною все гаразд,— відповів я.— Він просто намагається в усьому розібратися. Як і всі ми, гадаю.

— Ти чув про брата Макінтоша із Сент-Луїса?

Я заперечно похитав головою.

— Вільна людина. Легка, як ти. Він встряв у бійку в доках, прийшла поліція і забрала його. Він спитав, що йому буде за бійку. Один із поліціянтів взяв і бовкнув, що його, напевно, повісять. І брат йому повірив. А чого б йому не повірити? Тоді він витягнув ножа й порізав їх обох.

До нас підійшов білий і чомусь став роздивлятися коня, запряженого у віз. Люк замовк. Ми намагалися не зустрічатися поглядами із чоловіком. Але досі ми розмовляли, тож мусили говорити далі.

— Кажи,— звелів я Люку.

— Добре. Отже, тая евкаліптова мавпа далі вгору провулком, чисто Люцифер на мітлі. І ці хлопи всюди біжать за нею. Себто накинулися на неї, як мильні бульбашки на мило.

Я кивнув.

— Гей! — гукнув білий.

— Са? — відповів я.

— Цей кінь належить міс Вотсон?

— Нє, са. То віз належить міс Вотсон. А кінь належить Віді Дуглас.

— Гадаєш, вона схоче його продати?

— Не мож того знати, са.

— Спитай у неї, як побачиш,— сказав він.

— Добре, са, доконечно поспитаюся.

Чоловік ще раз глянув на коня, розтулив йому пальцями губи і пішов геть.

— Як гадаєш, нащо такому дурневі кінь? Він нічого не знає про коней,— зауважив Люк.

— Цій тварині сто років, і вона ледве може тягнути віз, коли він порожній.

— Білі люблять купувати всілякі речі,— сказав Люк.

— То що сталося з Макінтошем? — спитав я.

— Вони його схопили, прикували до дуба, обклали хмизом і спалили живцем. Розповідали, що він волав, просив, щоби хтось його пристрелив. Але чоловіки кричали, що пристрелять всякого, хто спробує позбавити його страждань.

Я відчув нудоту, але ця історія не надто відрізнялася від багатьох інших, що я вже чув. А тут ще й день став спекотнішим, і я усвідомив, що вже липкий від поту.

— Жахлива смерть,— сказав я.

— Гадаю, гарної не існує,— відповів Люк.

— Я цього не знаю.

— Про що ти? — запитав Люк.

— Я про те, що всі ми помремо. Але, може, не всі смерті погані. Мабуть, є спосіб померти, який би мене влаштував.

— Ти верзеш дурню.

Я розсміявся.

Люк похитав головою.

— Але це ще не найгірше. Кольорові вмирають щодня, ти і сам знаєш. Найгіршим було те, що суддя заявив присяжним, що це був акт юрби, і тому неможливо висунути жодних звинувачень. Отже, якщо це зробила купа людей, то це не є злочином.

— Господи,— сказав я.— Рабство.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Про автора

Персіваль Л. Еверетт (1956) — американський прозаїк, заслужений професор англійської мови в Університеті Південної Каліфорнії.

Можливо, сьогодні в американській літературі немає плодовитішого розуму, ніж розум Персиваля Еверетта. За останні 22 роки він написав 19 книжок, включно з фарсовим вестерном, жорсткою сатирою на видавничу індустрію, дитячими історіями, переказами давньогрецьких міфів про Медею та Діоніса, філософським трактатом, переказаним чотирирічною дитиною, і версією пригод Гаклберрі Фінна, яку розповідає його супутник у плаванні плотом по Міссісіпі — чорношкірий раб Джим.

Оглядач газети «Washington Post» назвав Еверетта одним із найавантюрніших та найекспериментальніших сучасних американських романістів. Однак сам письменник стверджує, що завжди пише лише про те, що йому особисто цікаво, і саме цим пояснюється його літературна плодовитість та коло тем, що він обирає.

За досягнення в галузі художньої літератури Еверетт отримав премію New American Writing Award (1990) за роман «Зулус», премію PEN/Oakland-Josephine Miles Award (1996) за збірку оповідань «Велика картина», премію Американської академії мистецтв та літератури і премію Hurston/Wright Legacy Award (2001) за роман «Стирання», і літературну премію PEN USA (2006) за роман «Поранений». У 2022 і 2023 роках його роман «Дерева» потрапив до шорт-листів Букерівської та Дублінської премій, а роман «Джеймс» (2024) був удостоєний Національної книжкової премії США та медалі Ендрю Карнегі.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.