На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Присвячую цю книжку
Гелен Френсіс Вінслоу Ірвінг
і Коліну Френкліну Ньюеллу Ірвінгу —
моїм матері і батькові.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

1. Фатальний м’яч

Я приречений до кінця свого життя пам’ятати хлопця з дивним пронизливим голосом — але не через його голос, і не тому, що він був найменшим з усіх моїх знайомих, і навіть не тому, що він зробився знаряддям смерті моєї матері, а тому, що саме він став тією причиною, яка спонукала мене увірувати в Бога; я зробився християнином завдяки Овену Міні. Я аж ніяк не стверджую, ніби живу во Христі чи із Христом, або, тим паче, для Христа, про що, як я чув, пристрасно заявляють деякі фанатики. Я не можу похвалитися гарним знанням Ветхого Заповіту, та й до Нового Заповіту я не заглядав від часів відвідування недільної школи, якщо, звісно, не брати до уваги ті уривки, що їх виголошують на церковній службі. Трохи краще мені знайомі біблійні пасажі, що містяться у «Книзі загальної молитви». Її я перечитую часто, а от Біблію — лише у дні церковних свят, адже в молитовнику все викладено значно простіше й логічніше.

Я завжди досить регулярно відвідував церкву. Колись я був конгрегаціоналістом,— мене хрестили в конгрегаціоналістській церкві,— а потім упродовж кількох років я був єпископалом (мене конфірмували в єпископальній церкві), і через це мої релігійні переконання виявилися достатньо розпливчастими. У підлітковому віці я взагалі відвідував «позаконфесійну» церкву. А по тому зробився англіканцем, й Англіканська церква Канади була моєю релігійною домівкою відтоді, як я покинув Сполучені Штати майже двадцять років тому. Бути англіканцем — це майже те саме, що і єпископалом, — мені часом навіть здається, ніби я повернувся до єпископальної церкви. Однак я залишив і конгрегаціоналістську, і єпископальну церкви раз і назавжди так само, як залишив і свою батьківщину.

Коли я помру, хотілося б улаштувати все так, аби мене поховали в Нью-Гемпширі, поряд із мамою, але щоб англіканська церква встигла виконати наді мною всі належні обряди, перш ніж моє тіло неминуче зазнає ганьби під час таємного переправляння через американську митницю. Уривки з «Ритуалу поховання померлих», що пролунають на моєму похороні, будуть цілком традиційними, адже їх можна легко знайти у «Книзі загальної молитви»,— в тому самому порядку, у якому їх наді мною читатимуть,— так, не співатимуть, а саме читатимуть. Майже всім присутнім, я впевнений, будуть добре знайомі ті цитати з Євангелія від Іоанна, де сказано: «І кожен, хто живе та вірує в Мене, повіки не помре». І далі «Багато осель у домі Мого Отця; а коли б то не так, то сказав би Я вам, що йду приготувати місце для вас?» А ще мені завжди подобалось своєю прямотою те місце з «Послання до Тимофія», де сказано: «Бо ми не принесли у світ нічого, то нічого не можемо й винести». Моя поминальна служба відбудеться за всіма правилами, прийнятими в англіканській церкві, від чого мої колишні брати-конгрегаціоналісти засовалися би на церковних лавах. Що ж, тепер я належу до англіканської церкви — англіканцем і помру. Щоправда, недільну службу я і зараз інколи пропускаю. Та я й не претендую на якесь виняткове благочестя; мою віру, зшиту з різних клаптів, латати доводиться мало не щотижня. Але тією вірою, що в мене є, я завдячую Овенові Міні, хлопцеві, із яким разом виріс. Це Овен зробив мене вірянином.

• • •

У недільній школі ми за будь-якої нагоди влаштовували собі розвагу, бавлячись із Овеном Міні, який був таким маленьким, що коли сидів на стільці, не лише не діставав ногами до підлоги, але навіть його коліна не доходили до краю сидіння і ноги стирчали вперед, як у ляльки. Нам здавалося, що Овен Міні народився з ляльковими суглобами.

Овен був таким малесеньким, що ми, охоплені радісним збудженням, підіймали його високо в повітря,— направду, ми просто не могли опиратися цій спокусі, до нього так і кортіло торкнутися. Вражені його виглядом і своїм непереборним бажанням здіймати цього маленького хлопчика в повітря, ми вважали Овена якимсь дивом ще й тому, що в його родині всі споконвіку займалися видобутком граніту. Гранітний кар’єр Міні видавався нам величезним, а обладнання для вибухових робіт і вирізання гранітних плит було потужним та страхітливим на вигляд. Ми знали, що гранітна порода важка й надзвичайно міцна. Але в Овені Міні тільки одне нагадувало про гранітний кар’єр — сірий пил, тобто крупинки гранітної крихти, що сипалися з його одягу щоразу, як ми його піднімали. Та й сам Овен був кольору сірого могильного каменю; його шкіра водночас поглинала й відбивала світло, немов перлина, і була напівпрозорою, особливо на скронях, де чітко проступали блакитні жилки (так, ніби разом із його надзвичайно маленьким зростом це було свідченням передчасної появи на світ).

Очевидно, його голосові зв’язки не до кінця розвинулися, чи, можливо, голос його був зіпсований гранітним пилом, або ж Овен просто мав якийсь вроджений чи набутий дефект гортані або трахеї, а може, він якось поранив собі горло уламком граніту,— так чи так, Овенові Міні, щоби взагалі бути почутим, доводилося кричати, і голос його при цьому йшов у ніс.

І все одно ми його ніжно любили: «лялечко» — зверталися до нього дівчатка, поки він ухилявся від простягнутих рук, намагаючись випручатися від них і від усіх нас.

Я не пам’ятаю, як і з чого почалася ця гра з підніманням Овена.

То була християнська недільна школа єпископальної церкви Ґрейвсенда у штаті Нью-Гемпшир. Нам викладала вічно знервована та нещасна на вигляд учителька, яку звали місіс Вокер{1}, і ми вважали, що це прізвище дуже їй пасувало, бо її педагогічний метод був пов’язаний із частими та тривалими виходами із класу. Вона, бувало, прочитає нам який-небудь повчальний уривок із Біблії, а потім наказує добряче поміркувати над щойно почутим. «А тепер я хочу, щоби ви посиділи в тиші та серйозно про це поміркували. Я залишаю вас наодинці з вашими думками,— зловісно попереджала вона так, начебто наші думки могли завести нас кудись у небезпечну далечінь.— Я зараз хочу, аби ви дуже серйозно поміркували»,— казала місіс Вокер і виходила із класу. Гадаю, вона просто потребувала викурити сигарету, а зробити це перед усіма нами не могла. «Я дуже скоро повернуся,— попереджала вона,— і ми всі разом це обговоримо».

До того часу, коли вона поверталася, ми, ясна річ, геть чисто забували, про що нам читали; варто було вчительці зачинити за собою двері, як ми відразу ж починали дуріти, як навіжені. Залишатися наодинці зі своїми думками нам було нудно, і замість цього ми підхоплювали Овена Міні, здіймали його на витягнутих руках і передавали одне одному над головами по всіх рядах туди й назад, але при цьому ніхто не підводився зі стільця,— у цьому й полягав сенс гри. Хтось,— я зараз уже не пам’ятаю, хто вигадав це першим,— зіскакував зі свого місця, хапав Овена в оберемок, знову сідав і передавав його іншому, а той — наступному, і так далі. Дівчатка також брали участь у цій грі, і деяких із них вона захоплювала навіть більше, ніж хлопчаків. Овена міг підняти будь-хто з нас. Ми поводилися з ним дуже акуратно і за весь час жодного разу не впустили. Щоправда, його сорочка могла трохи пожмакатись, а краватка, яка була настільки довгою, що Овенові доводилося заправляти її за ремінь штанів, аби не звисала до колін, іноді виборсувалася з-під ременя, а з кишень висипалися дрібні монети (прямо нам в обличчя). Ми завжди потім повертали йому ті гроші.

Якщо Овен мав при собі бейсбольні картки, вони також випадали з його кишень, і це його дуже сердило: всі вони були розкладені в якійсь послідовності: чи то за алфавітом, чи то спочатку гравці внутрішнього поля, а потім — зовнішнього. Ніхто з нас не знав, за яким принципом він їх розкладає, але якийсь принцип там точно був. Коли місіс Вокер поверталася до класу й Овен нарешті опинявся на своєму стільці, ми віддавали йому всі його розсипані п’ятаки і всі бейсбольні картки, але він потім іще довго з мовчазно гнівним виглядом перекладав їх у лише йому відомому порядку.

Він був ніяким бейсболістом, проте в нього була дуже маленька ударна зона, і в іграх Малої ліги його часто ставили пітчером{2},— але не тому, що він міг би як слід ударити по м’ячу (навпаки, йому завжди наказували взагалі не замахуватися битою), а тому, що суперник напевно промаже, й це надасть можливість перейти на наступну базу. Овен на це ображався, а одного разу взагалі відмовився взяти до рук биту, якщо йому не дозволять як слід ударити по м’ячу. Але такої маленької битки, щоб Овен Міні міг би з нею грати в бейсбол, мабуть, не існувало у природі. Варто було йому замахнутись як слід, і битка тягнула його за собою, описувала півколо і вдаряла по спині так, що він гепався долілиць на землю. Отже, після декількох принизливих випадків, коли Овен намагався вдарити по м’ячу і власноруч збивав себе з ніг, він змирився з менш ганебною роллю — стояти непорушно з опущеними плечима на плиті домашньої бази, поки пітчер цілиться м’ячем у його невеличку ударну зону, щоби напевно промазати.

І все одно Овен любив свої бейсбольні картки. Та й саму гру він теж дуже любив, незважаючи ні на що, хоча бейсбол не був до нього добрим. Пітчери з команди супротивника часто його залякували. Вони казали, що коли він не відбиватиме їхні подачі, то отримає м’ячем по голові. «Дивись-но, друзяко, довбешка в тебе більша, ніж ударна зона»,— пригрозив йому якось один пітчер. Тож іноді Овен заробляв перехід на першу базу ціною синців від м’яча.

Та коли Овен досягав першої бази, то робився суперзіркою, просто безцінним гравцем. Ніхто не вмів так спритно оббігти всі бази, як Овен Міні. Якщо наша команда примудрялася достатньо довго втриматися в нападі, Овен міг, базу за базою, «вкрасти» в суперників цілу кругову пробіжку. Ближче до кінця гри ми часто ставили його ранером{3}. Коротше, на заміні пітчера на ранера він був поза конкуренцією — наш запасний «скороход» Овен Міні, як ми інколи його називали. Але ставити Овена на зовнішнє поле було цілком безнадійно. Він так боявся м’яча, що навіть очі заплющував, коли той летів у його бік. А якщо траплялося диво й Овен ловив м’яч, то кинути його все одно був уже не в змозі, адже просто не міг як слід його обхопити своєю малесенькою ручкою. Але навіть жаліючи себе, Овен і хникав не так, як усі: від образи голосок у нього робився до того жалібним, що навіть ниття звучало якось симпатично.

У недільній школі, коли ми здіймали Овена високо в повітря,— саме так, у повітря,— він протестував зовсім по-особливому, видаючи просто унікальний вереск. Гадаю, ми і мучили Овена виключно для того, щоби почути його неймовірний голос; мені тоді здавалося, що такий голос може бути лише в якого-небудь прибульця з іншої планети. А зараз я достеменно знаю, що то був голос, який належав якомусь іншому, не зовсім нашому світові.

— ОПУСТІТЬ МЕНЕ! — волав він тим своїм дивним, немовби здушеним фальцетом, що ятрив душу.— ПРИПИНІТЬ, МЕНІ НАБРИДЛО! Я БІЛЬШЕ НЕ ХОЧУ! МЕНІ НАБРИДЛО, Я ВАМ СКАЗАВ! ДОСИТЬ УЖЕ! ОПУСТІТЬ МЕНЕ НАРЕШТІ, ГАДИ!

Та ми продовжували передавати його з рук до рук, ніби нічого не чули, і він плив над рядами парт усе далі й далі, з кожним наступним разом усе глибше змиряючися зі своєю долею. Його тіло ціпеніло, він припиняв опиратися. Одного разу, коли ми підняли Овена, він виклично склав на грудях руки і з люттю втупився у стелю. Іноді, коли місіс Вокер виходила з класу, Овен швидко хапався обома руками за стілець, як канарка чіпляється за жердинку у клітці, але впоратися з ним було легко, бо Овен Міні дуже боявся лоскоту. Дівчинка на ім’я Сьюкі Свіфт так вправно його лоскотала, що руки і ноги Овена негайно випростувались, і вже ніщо не заважало підняти його в повітря.

— ЦУР НЕ ЛОСКОТАТИ! — кричав він. Але правила у цій грі встановлювали ми, а ми ніколи не слухали, що він там верещить.

Зрештою, неодмінно наставав той момент, коли місіс Вокер поверталася до класу й заставала Овена в повітрі. Беручи до уваги біблійну мудрість і глибину залишених нею настанов — «дуже серйозно поміркувати»,— вона, гадаю, могла б уявляти, що ми спромоглися змусити Овена Міні злетіти в повітря самою лише спільною напругою наших аж надто серйозних думок. А могла б і зметикувати, що вознесіння Овена Міні над нашими головами було прямим наслідком того, що вона залишила нас «наодинці з нашими думками».

Проте реакція місіс Вокер на побачене завжди була однаковою: жорсткою, позбавленою уяви та, чесно кажучи, досить-таки тупою.

— Овене! — кричала вона.— Овене Міні, зараз же повернися на своє місце! Спустися звідти негайно!

Якої ж біблійної мудрості могла навчити нас ця місіс Вокер, якій ставало кебети вважати, що Овен Міні сам себе здійняв у повітря?

Варто сказати, що Овен у такі хвилини завжди тримався з гідністю. Він жодного разу не сказав нічого на кшталт: «ЦЕ ВСЕ ВОНИ! ВОНИ ЗАВЖДИ ТАК РОБЛЯТЬ! ВОНИ МЕНЕ ПІДНІМАЮТЬ, РОЗКИДАЮТЬ МОЇ ГРОШІ, ПЕРЕПЛУТУЮТЬ МОЇ БЕЙСБОЛЬНІ КАРТКИ — І НІКОЛИ НЕ СЛУХАЮТЬ, КОЛИ Я ПРОШУ ЇХ ПРИПИНИТИ! ВИ ЩО Ж, ГАДАЄТЕ, НІБИ Я САМ ЗЛЕТІВ У ПОВІТРЯ?»

І хоча Овен часто нам суперечив, намагаючись чинити спротив, на наші дії він ніколи не скаржився. І якщо там, над нашими головами, йому нечасто вдавалося зберігати самовладання, то коли місіс Вокер починала ганити його за дитинну поведінку, він завжди тримався стійко. Овен не був ябедником. Як і численні біблійні персонажі, Овен Міні наочно демонстрував, як бути мучеником.

Схоже, він не тримав образи у своєму серці. Хоча нашу головну розвагу, яка швидко зробилася своєрідним ритуалом, ми приберігали для недільної школи, бувало, що і в інші дні ми спонтанно вигадували щось подібне. Одного разу хтось підвісив Овена за комір на вішак для одягу в роздягальні початкової школи — і навіть там, і навіть тоді він не чинив спротиву. Овен мовчки висів і чекав, коли хто-небудь його зніме й поставить на підлогу. А іншого разу після уроку фізкультури Овена підвісили на гачку в його шафці та зачинили дверцята. «ЦЕ НЕ СМІШНО! ЗОВСІМ НЕ СМІШНО!» — кричав і кричав він доти, доки нарешті хтось, очевидно, погодився із цим твердженням і звільнив Овена з полону еспандерної гумки, що була не тугішою, ніж на звичайній рогачці.

Хіба я міг тоді знати, що Овен Міні — герой?

• • •

Дозвольте мені спочатку розповісти, що я належу до родини Вілрайтів, а Вілрайтів у нашому містечку завжди поважали. Також потрібно наголосити, що Вілрайти не відчували особливої прихильності до родини Міні. У нашій родині панував матріархат, оскільки мій дідусь помер іще молодим і залишив на бабусю все господарство, із яким вона, однак, дуже добре поралася. По бабусиній лінії я є нащадком Джона Адамса (бабусине дівоче прізвище було Бейтс, а ця родина прибула до Америки на славнозвісному «Мейфлавері»{4}); та все одно в нашому містечку дідусеве ім’я було набагато вагомішим, і моя бабуся носила своє нове прізвище з такою гідністю, немовби була представницею трьох знаменитих родин — Вілрайтів, Адамсів і Бейтсів — одночасно.

При хрещенні їй дали ім’я Гаррієт, але майже для всіх бабуся була місіс Вілрайт,— принаймні, для всіх із родини Овена Міні. По-моєму, в останні дні бабуся пам’ятала лише одного чоловіка на прізвище Міні: Джорджа Міні — профспілкового діяча, який полюбляв курити сигари. В уяві Гаррієт Вілрайт профспілки та сигари були непоєднуваними. (Наскільки мені відомо, Джордж Міні не мав жодного стосунку до родини Міні з нашого містечка.)

Я виріс у містечку Ґрейвсенд (штат Нью-Гемпшир). Ніяких профспілок у нас там зроду не було; дехто насправді віддавав перевагу сигарам, але профспілкових діячів не траплялося. Містечко, у якому я народився, іще 1638 року було викуплене в якогось індіанця-саґамора превелебним Джоном Вілрайтом, на честь якого мене й назвали. У Новій Англії саґаморами колись величали індіанських вождів і решту їхніх зверхників, хоча на час мого дитинства єдиним відомим мені саґамором залишався сусідський цуцик, лабрадор-ретрівер, який мав кличку Саґамор. Мені здається, що цим ім’ям він завдячував зовсім не наявності в роду індіанських пращурів, а радше невігластву свого господаря. Власник Саґамора, наш сусід містер Фіш, розповідав мені, що свого пса він назвав на згадку про озеро, у якому купався влітку, коли був іще, як він висловлювався, «зеленим парубійком». Бідолашний містер Фіш, хіба міг він знати, що те озеро назвали на честь індіанських вождів, і що називання нерозумного собаки Саґамором — це блюзнірство, яке не скінчиться добром. Пізніше виявилося, що саме так і є.

Однак американці не дуже добре обізнані із власною історією, і я, навчений своїм сусідом, упродовж багатьох років щиро вважав, що в одній з індіанських мов слово «саґамор» означає «озеро». Чотирилапий Саґамор потім потрапив під колеса вантажівки місцевої фірми з продажу паперових пелюшок; і я схиляюся до думки, що до цього мали стосунок божества, які мешкають в неспокійних водах ображеного озера. На мою думку, було би набагато правильніше, якби «пелюшкова» вантажівка задавила самого містера Фіша, проте історії будь-яких божеств переконливо демонструють, що помста завжди падає на невинуватого. (Таким є одне з фундаментальних положень моєї віри, яке, щоправда, не поділяє ніхто з моїх друзів — ні конгрегаціоналісти, ні єпископали, ні англіканці.)

Що ж до мого пращура Джона Вілрайта, то він висадився на берег у Бостоні 1636 року, лише за два роки до того, як придбав наше містечко. Сам він походив із англійського графства Лінкольншир і народився в невеличкому сільці з поетичною назвою Сейлбі, і ніхто достеменно не знає, чому саме він назвав наше містечко Ґрейвсендом. Наскільки відомо, Джон Вілрайт не мав найменшого стосунку до англійського Ґрейвсенда, хоча, ясна річ, назва нашого містечка походить саме звідти. Джон Вілрайт закінчив Кембриджський університет; він грав у футбол із самим Олівером Кромвелем, чиє ставлення до Вілрайта (як до футболіста) було одночасно шанобливим і параноїдальним. Олівер Кромвель вважав, що Джон Вілрайт грає занадто жорстко, навіть брудно, вміє майстерно підставити суперникові підніжку, щоби потім впасти на нього зверху. Ґрейвсенд (той, що у Британії) розташовується у графстві Кент — на добрячій відстані від земель Вілрайтів. Можливо, Джон Вілрайт мав товариша, який був звідти родом, можливо, той товариш хотів поїхати до Америки разом із Вілрайтом, але чомусь не зміг покинути Англію, а може, поїхав, але не здужав тяжкої морської подорожі.

Згідно з «Історією Ґрейвсенда (штат Нью-Гемпшир)» Волла, превелебний Джон Вілрайт був добропорядним священником англіканської церкви, аж поки не почав «ставити під сумнів деякі догмати»; він зробився пуританином, і пізніше церковна влада заборонила йому проповідувати через це вільнодумство. Мені здається, що невмінням розібратись у власній вірі, так само, як і дурнуватою впертістю, я великою мірою завдячую своєму пращурові, якому перепадало на горіхи не лише від англіканського духовенства ще тоді, коли він не відплив до Нового Світу. Варто було йому трохи обжитись у Бостоні, як він негайно полаявся із братами-пуританами. Разом зі знаменитою місіс Гатчинсон превелебного Джона Вілрайта вигнали з колонії на берегах Массачусетської затоки за порушення «громадянської згоди». Насправді ж його бунтарство обмежилося кількома єретичними зауваженнями стосовно того, де перебуває святий дух,— але суд мешканців Массачусетса був суворим. Інакодумцеві заборонили володіти зброєю, і тоді він разом із родиною та найсміливішими зі своїх прибічників вирушив морем на північ від Бостона — до затоки Ґрейт-Бей. Дорогою він, імовірно, проминув два давніших нью-гемпширських поселення: одне в гирлі ріки Паскатакуа (пізніше його назвали Суничним узбережжям, нині це місто Портсмут) і друге — у Довері.

Від затоки ґрейт-Бей Вілрайт піднявся вгору річкою Сквамскотт. Він дійшов аж до порогів, де прісна вода змішується з морською і де навколо скрізь стоять густі ліси. Індіанці, очевидно, показали Вілрайтові, як багато риби в тутешніх місцях, і навчили її ловити. Зі слів Волла, автора «Історії Ґрейвсенда» там усюди простягалися дикі луки, а деінде до самого берега підступали болота.

Місцевого саґамора звали Ватахантовет. Замість підпису він поставив під документом зображення свого тотема, що мав вигляд безрукої людини. Навколо цієї оборудки з індіанцями пізніше виникали певні суперечки — але в них не було нічого цікавого. Набагато цікавішим було послухати різні міркування стосовно того, чому тотемом Ватахантовета була безрука людина. Дехто стверджував, що, віддаючи всю цю землю, саґамор, напевне, почувався так, ніби йому відрубали руки. Інші звертали увагу на те, що більш ранні зразки «підпису» Ватахантовета являли собою таку саму фігуру безрукої людини, але з пір’їною в роті — що сприймалось як свідчення того, що саґамор був засмучений через невміння писати. Однак на кількох інших зображеннях тотема, що його приписують тому ж таки Ватахантоветові, фігура тримає у зубах томагавк і має геть божевільний вигляд. А може, казали деякі відчайдухи, це просто такий символ миру — мовляв, рук немає, томагавк у зубах, і все це загалом має означати, що Ватахантовет не збирається ні з ким воювати. Що ж до розрахунків у цій сумнівній оборудці, ясна річ, індіанці аж ніяк не виграли ні від угоди з моїм пращуром, ні від цих розбіжностей у думках.

А потім наше місто потрапило під владу Массачусетса (можливо, тому жителі Ґрейвсенда й досі терпіти не можуть вихідців із Массачусетса), і тоді містер Вілрайт переїхав до Мена. Йому було вісімдесят, коли він виступав у Гарварді, закликаючи робити пожертви на ремонт однієї із будівель університету, що згоріла під час пожежі, немовби демонструючи, що він, на відміну від інших мешканців Ґрейвсенда, не тримає зла на жителів Массачусетса. Помер Джон Вілрайт у Солсбері (штат Массачусетс), коли йому було майже дев’яносто років, і до останніх днів залишався духовним очільником місцевої церкви.

Та погляньте лишень, якими були прізвища батьків-засновників Ґрейвсенда,— і жодних Міні ви серед них не знайдете:

Барлоу
Блеквелл
Вентворт
Вілрайт
Вокер
Ворделл
Гатчинсон
Гілтон
Дірборн
Коул
Ковпленд
Кроулі
Літтлфілд
Рід
Ришворт
Смарт
Сміт

Я не думаю, що моя мати залишила собі дівоче прізвище тільки через те, що воно було Вілрайт. Гадаю, її почуття власної гідності не мало стосунку до родинної спорідненості зі славетними Вілрайтами; вона би так само залишила дівоче прізвище, навіть якби воно було Міні. І в ті роки, як і тепер, я не відчував ніяких незручностей від того, що носив мамине прізвище. Про мене казали: «Маленький Джоні Вілрайт, батько невідомий»,— і тоді мене це влаштовувало. Я ніколи на це не скаржився. Коли-небудь, думав я, вона мені все розповість,— хай тільки я трохи підросту. Очевидно, ця історія належала до тих, які можна дізнатися тільки тоді, «коли трохи підростеш». Та коли мами не стало, а я так і не дочекався від неї жодного слова про те, хто ж насправді був моїм батьком, от тоді я відчув, що мене одурили — не розповіли того, на знання чого я мав повне право. Тільки після маминої смерті я трохи на неї розсердився. Нехай їй було неприємно розповідати про те, хто був моїм батьком і що там у неї з ним сталося, нехай навіть їхні стосунки були аж такими брудними, що сама лише згадка про них могла би виставити їх обох у непривабливому світлі,— все одно, чи не занадто егоїстично вона вчинила, навіть слівцем не прохопившись про мого батька?

З іншого ж боку, як абсолютно слушно зауважив одного разу Овен Міні, коли моєї мами не стало, мені було лише одинадцять років, а їй самій — лише тридцять. Звісно, вона думала, що в неї буде ще час усе мені розповісти. Вона ж не знала, що зовсім скоро помре, підсумував Овен Міні.

Ми з Овеном жбурляли каменюки у Сквамскотт — річку з солоною морською водою, у якій бували припливи і відпливи. Точніше, то я жбурляв каменюки в річку; каменюки ж Овена падали в мул, що оголився під час відпливу, бо вода зараз була занадто далеко, щоби він спромігся докинути каменюку до неї. Наляканим чайкам, які перед нашим приходом щось дзьобали в намулі, довелося перебиратися подалі, на болотисті купини протилежного берега Сквамскотта.

Був спекотний і задушливий літній день; у повітрі висів гидкий солонуватий запах водоростей, що вже почали гнити,— того дня він бив у ніс дужче, ніж зазвичай. Овен Міні сказав, що мій батько обов’язково дізнається про мамину смерть, і коли я трохи підросту, обов’язково об’явиться.

— Якщо він живий,— сказав я, кидаючи у воду ще один камінець.— Якщо він живий і якщо йому не наплювати, на те, що я його син. І якщо він узагалі знає, що він мій батько,— додав я.

І хоча тоді я не повірив Овенові Міні, саме той день можна вважати початком шляху, яким він поступово привів мене до віри в Бога. Овен брав усе менші й менші каменюки, але в нього все одно ніяк не виходило докинути їх до води. Звук, із яким каменюки входили у прибережний намул, приносив, ясна річ, своєрідне задоволення, та почути сплеск води, у яку плюхається камінь, було набагато приємніше. І от, якось майже знічев’я, зі вражаючою самовпевненістю (я би сказав, протиприродною для того, хто має таке крихітне тіло), Овен Міні запевнив мене, що мій батько, ясна річ, живий, і він, ясна річ, знає, що він — мій батько, і що Бог також достеменно знає, хто мій батько. І якщо навіть той чоловік не захоче мені відкритися, сказав Овен, то Бог його мені покаже.

— ТВІЙ БАТЬКО МОЖЕ СКІЛЬКИ ЗАВГОДНО ХОВАТИСЯ ВІД ТЕБЕ,— промовив Овен.— АЛЕ ВІД БОГА ЙОМУ НЕ СХОВАТИСЯ.

Овен Міні виголосив це якось особливо впевнено, а потім крекнув і жбурнув черговий камінь, який, о диво, шубовснув у воду. Нас обох це добряче здивувало. Більше ми того дня каменів не жбурляли, а тільки стояли і дивились, як поверхнею річки розходяться кола, аж поки чайки нарешті повірили, що ми більше їх не тривожитимемо, і повернулися до нашого берега Сквамскотта.

• • •

Упродовж багатьох років наша річка славилася лососевим промислом (сьогодні ж рибалити в ній — марно витрачати час, адже по лососях залишився лише спогад, і виловити можна хіба що якусь дохлу рибину). Та й оселедців у нашій річці теж було колись повно,— ще в моєму дитинстві місцевої риби не бракувало, і ми з Овеном частенько рибалили вдвох. Ґрейвсенд відділяє від океану лише дев’ять миль — ясна річ, Сквамскотт ніколи не міг би дотягнутися до Темзи, але колись до міста заходили навіть океанські кораблі. Відтоді річкове русло обміліло, забилося дрібним камінням та уламками скель, і жодному бодай трохи великому судну тепер тут не пройти. І якщо кохана капітана Джона Сміта, бідолашна Покахонтас{5}, знайшла своє останнє пристановище у британській землі — на цвинтарі парафіяльної церкви старовинного Ґрейвсенда, то духовно безрукого Ватахантовета так ніколи й не поховали у Ґрейвсенді. Єдиним саґамором, який був похований в нашому місті з усіма належними церемоніями, став той самий чорний лабрадор містера Фіша, який потрапив на Центральній вулиці під вантажівку з паперовими пелюшками. Його закопали в трояндовому саду моєї бабусі за урочистої присутності сусідських дітлахів.

Ціле століття основним промислом у Ґрейвсенді була торгівля деревиною. Власне, у всьому штаті Нью-Гемпшир ліс протягом тривалого часу залишався найприбутковішим товаром. І хоча Нью-Гемпшир називають «гранітним штатом» — тут видобувають граніт для будівництва, для дорожніх бордюрів і надгробків, гранітний бізнес розквітнув лише після занепаду торгівлі деревиною. Без сумніву, навіть коли повирубують усі ліси, каменю тут залишиться більше, ніж достатньо; от тільки більша його частина завжди ховається під землею.

Мій дядько також торгував деревиною,— дядько Альфред, той, який володіє «Істмен Ламбер Компані». Дядько був одружений із маминою сестрою — тіткою Мартою Вілрайт. У дитинстві мене часто возили в гості до двоюрідних братів та сестри, і я бачив, як сплавляють ліс, які бувають на річці затори, а декілька разів навіть брав участь у місцевих змаганнях, коли потрібно пробігтися по колодах, що пливуть річкою, зіштовхуючи суперників у воду. Боюсь, я виявився надто недосвідченим, аби скласти гідну конкуренцію своїм кузенам і кузині. А тепер бізнес дядька Альфреда (зараз компанією керують дядькові сини, і тому правильніше буде називати його бізнесом моїх двоюрідних братів) зосереджений виключно на торгівлі нерухомістю. У Нью-Гемпширі, якщо ти повирубував усі свої дерева, мусиш торгувати тим, що залишилося.

Натомість граніту у «гранітному штаті» ніколи не бракуватиме, і саме родина маленького Овена Міні завжди займалася його видобутком. Узагалі-то, в нашій не надто великій приморській частині Нью-Гемпширу ця справа ніколи не належала до бажаних або перспективних, але їхній гранітний кар’єр розташовувався саме над таким місцем, яке геологи називають «ексетерський плутон». Овен Міні часто казав, що ми, мешканці Ґрейвсенда, сидимо просто на голові інтрузивного магматичного пласта; він промовляв це з якоюсь затаєною шанобливістю, так, ніби в очах будь-якого ґрейвсендця цей наш магматичний пласт за своєю цінністю не поступався потужній золотоносній жилі.

Моя бабуся, можливо, завдяки своїм предкам, які прибули до Нового Світу на славетному «Мейфлавері», ставилася до тартаків із більшою пошаною, ніж до каменоломень. Із якихось невідомих мені міркувань Гаррієт Вілрайт вважала торгівлю деревиною «чистим» заняттям, а видобуток граніту — «брудним». Мені ж до цього було байдуже, бо мій дід тримав взуттєве підприємство; але він помер іще до мого народження, і його славнозвісне рішення не допускати на своєму виробництві жодних профспілок було взагалі єдиним, що я про нього чув. Бабуся продала дідусеву фабрику зі значною вигодою, і я виріс із навіяними нею переконаннями, що вбивати дерева, заробляючи на життя,— це шляхетно, а видовбувати камінь — принизливо. Усі знають про магнатів лісової справи — таких, як мій дядько Альфред Істмен, та хто коли-небудь чув бодай про одного гранітного магната?

Гранітний кар’єр Міні у Ґрейвсенді зараз не розробляється. Зрита земля із глибокими та небезпечними водоймами сьогодні не має ніякої цінності навіть як нерухомість, і, за словами моєї матері, ніколи її не мала. Мама казала, що кар’єр не працює іще з часів її дитинства, і що всі судомні спроби Міні його відродити приречені на поразку. Із маминих слів виходило, що весь придатний для обробки граніт було видобуто із цього кар’єру задовго до того, як Міні переїхали до Ґрейвсенда. (Що ж до того, коли саме Міні переїхали до Ґрейвсенда, мені завжди казали, що це відбулося «приблизно в той час, коли ти народився».) Крім того, лише невелику частку того граніту, що ховається під землею, варто видобувати; решта каменю або має дефекти, або залягає так глибоко, що його неможливо дістати звідти, не пошкодивши.

Овен постійно розводився про такі речі, як кутові камені та надмогильні пам’ятники; усе, що потрібно для пристойного пам’ятника, пояснював він,— це достатньо великий, гладенький і рівно відрізаний шматок граніту без внутрішніх дефектів. Тонкощі, про які розповідав Овен, і його власна тендітна будова тіла дивно контрастували із грубістю та важкістю величезних гранітних брил, що просто перед нашими очима вантажили на автоплатформи, із шаленим гуркотом кар’єру і пронизливим вищанням, із яким різці врубової машини вгризалися в породу, та вибухами динаміту.

Пам’ятаю, у дитинстві я дуже дивувався, чому Овен не глухий. Беручи до уваги той факт, що з його голосом і зростом щось було явно не так, зауважити, що в нього цілком нормальний слух, було тим більше дивно, адже гранітний бізнес — справа вельми гучна.

Саме Овен познайомив мене з «Історією Ґрейвсенда», хоча цілком цю книжку я прочитав лише тоді, коли вже навчався у випускному класі Ґрейвсендської академії{6}, де ця праця входить до обов’язкового переліку літератури з курсу історії, а нам доводилося виконувати проєкт «Історія рідного міста». Овен же прочитав цю книжку, коли йому не було ще й десяти років. Це він сказав мені, що Вілрайти там мало не на кожній сторінці.

• • •

Я народився в родинній садибі Вілрайтів на Франт-стріт — центральній вулиці Ґрейвсенда. У дитинстві мене постійно тривожило питання, чому мама, коли вже вирішила мене народити, не захотіла пояснити ні мені, ні своїй матері та сестрі, звідки я взявся. Бо мама точно не належала до легковажних дівчат. Те, що вона завагітніла, але відмовлялась обговорювати цю тему, напевно, дуже вразило Вілрайтів, особливо тому, що моя мама завжди вирізнялася дуже стриманим і скромним характером.

Познайомилася з одним чоловіком у потязі «Бостон — Мен» — от і все, що вона могла розповісти.

Тітонька Марта, мамина сестра, закінчувала коледж і вже була заручена зі своїм майбутнім чоловіком, коли моя мати оголосила, що не має наміру вступати до коледжу. Дідусь тоді вже був невиліковно хворим, і у бабусі, яка день і ніч про нього піклувалася, мабуть, просто не лишилося сил наполягати (як вона це зробила свого часу з тітонькою Мартою), щоби мама здобула вищу освіту. До того ж, мама заявила, що краще вона залишиться вдома й допоможе доглядати за дідусем, який на той час уже помирав,— а варто сказати, що бабуся дійсно потребувала такої допомоги. Окрім того, превелебний Льюїс Мерріл, пастор конгрегаціоналістської церкви і керівник церковного хору, у якому співала моя мама, зумів переконати бабусю і дідуся, що пречудовий мамин голос заслуговує на те, щоби його професійно розвивати; уроки співів у висококласного викладача, казав містер Мерріл, є не менш розумною «інвестицією в майбутнє», ніж університетська освіта.

У цьому місці маминої біографії я завжди відчував якийсь конфлікт інтересів. Якщо уроки співу були для моєї матері такими важливими, то чому ж вона займалася з учителем тільки раз на тиждень? І якщо бабуся і дідусь погодилися з думкою містера Мерріла, чому вони завжди так уперто опиралися тому, щоби мама раз на тиждень ночувала в Бостоні? Як на мене, їй варто було взагалі переїхати до Бостона і займатися співом щодня! Хоча дідусева невиліковна хвороба, напевно, багато чого тут пояснює, адже бабусі постійно була потрібна під рукою помічниця, і моя мама охоче їй допомагала впоратися з господарством.

Уроки співу відбувалися рано-вранці — саме тому моїй матері доводилося їхати до Бостона напередодні ввечері й ночувати там; від Ґрейвсенда до Бостона потяг ішов аж півтори години. Мамин викладач був дуже відомим і мав щільний розклад, і через те міг виділити для неї тільки вранішні години. Як казав містер Мерріл, їй узагалі поталанило, що він погодився її прослухати, адже зазвичай цей викладач займався тільки з професіоналами. А моя мама, хоч і співала з дитинства разом із тіткою Мартою в церковному хорі, до професіоналів явно не належала. Вона просто мала дуже приємний голос і як завжди — без суперечок і трохи сором’язливо — почала його тренувати.

Варто сказати, що мамині батьки змирилися з тим, що вона не здобуватиме вищої освіти, набагато легше, ніж її сестра. Тітонька Марта, взагалі дуже добра жінка, не тільки не схвалювала маминого рішення, вона із цього приводу відверто обурювалась — хай навіть і не дуже гучно. Всі розуміли, що в моєї мами був значно кращий голос, і взагалі, вона була вродливішою за сестру. Коли дівчата підросли, саме тітонька Марта запрошувала хлопців з академії до нашого великого будинку на Франт-стріт, аби познайомити їх зі своїми батьками. Вона була старшою і першою почала водити додому «кавалерів», як їх називала моя мама. Та варто було цим юнакам побачити мою маму, якій тоді було ще дуже далеко до дорослості, як їхня цікавість до тітоньки Марти відразу ж випаровувалася.

І раптом ця незбагненна вагітність! Зі слів тітоньки Марти, у той час дідуся «мало що турбувало», бо він уже був на божій дорозі й так і не дізнався про те, що його донька вагітна, хоча «вона не докладала великих зусиль, аби це приховувати». Бідолашний дідусь, казала вона, «помер, але так і не зрозумів, чому твоя мама набрала стільки ваги».

У часи молодості моєї тітоньки тим, хто виріс у Ґрейвсенді, Бостон уявлявся не чим іншим, як кублом розпусти. І хоча мати ночувала в дуже пристойному жіночому пансіоні, де за поведінкою дівчат добре стежили, вона все ж таки примудрилася, як називала це тітонька Марта, «згрішити» з якимсь чоловіком, якого зустріла в потязі «Бостон—Мен».

Моя мама була такою тихою і стриманою, вона так спокійно сприймала будь-які докори, навіть якщо вони здавалися явним наклепом, що сумирно погоджувалася із цим формулюванням тітоньки Марти. Я на власні вуха чув, як вона ласкаво вимовляла різні варіації цього слова.

— Ох ти ж мій грішок, мій маленький грішок,— іноді називала вона мене з неприхованою ніжністю.

Та лише від двоюрідних братів я вперше почув, що мою маму, виявляється, вважали в родині «малою дурепою». Кузени почули це, очевидно, від своєї матері — моєї тітоньки Марти. Але на той час, коли ці образливі слова — «мала дурепа» — дійшли до моїх вух, вони вже нікого не могли вразити, адже тоді моя мати вже понад десять років була мертвою.

І все-таки в ній відчувалося щось значно більше, ніж вроджена краса, чудовий голос і сумнівні розумові здібності. Тітонька Марта, очевидно, мала підстави вважати, що бабуся з дідусем розбещували мою маму. І не лише через те, що вона була меншою дитиною; річ, напевно, була в маминому характері: її ніколи не бачили сердитою або сумною, дратуватися чи скаржитися було для неї чимось неприродним. Вона вирізнялася такою м’якою вдачею, що гніватися на неї ніхто просто не міг. Тітонька Марта казала: «По ній ніколи не скажеш, яка вона насправді рішуча». Моя мати просто чинила, як собі знала, а потім казала зі своєю обеззброюючою усмішкою щось типу: «О, повірте, я дуже шкодую, що засмутила вас усіх, але, чесне слово, я постараюся, щоби ви мені вибачили і продовжували мене любити, наче нічого й не трапилося». І це завжди спрацьовувало!

Це завжди спрацьовувало, принаймні до того дня, коли вона загинула, адже тоді моя мама вже нічого не була здатна ні пообіцяти, ні виправити.

І після того як вона, не звертаючи ні на кого уваги і ні перед ким не виправдовуючись, виносила й народила мене, а потім назвала на честь батька-засновника Ґрейвсенда, і після того, як вона змусила змиритися із цим своїх матір і сестру, а також ціле наше містечко (не кажучи вже про конгрегаціоналістську церкву, де вона й далі продовжувала співати в хорі і частенько брала участь у різноманітних громадських заходах парафіян). І навіть після того, як вона (на радість усьому містечку, або, принаймні, так здавалося) із гідністю вийшла з неоднозначної ситуації, пов’язаної з моїм незаконним народженням, моя мати, як і раніше, продовжувала щосереди їздити потягом до Бостона і, як і перед тим, залишалася ночувати у цьому жахливому місті, щоби рано-вранці, свіжою і повною сил, вирушити на свій урок співу.

Коли я трохи підріс, то почав на це ображатися, принаймні інколи. На моїй пам’яті вона лише кілька разів скасувала заняття і залишилася зі мною вдома: один раз, коли я хворів на свинку, а вдруге, коли підчепив вітрянку. І ще — коли ми з Овеном ловили рибу в закутому у бетон каналі, прокладеному під Свейзі-Парквей для відведення припливної води зі Сквамскотта, і я послизнувся і зламав собі зап’ясток. Того тижня мама також не сіла на бостонський потяг. А так вона їздила до Бостона кожної середи і залишалася там ночувати, аж поки мені не виповнилося десять років і вона вийшла заміж за чоловіка, який офіційно мене всиновив і замінив мені справжнього батька. І до того часу вона продовжувала співати. Чи зробився її голос кращим, чи стала вона співати краще — ніхто мені так і не зумів пояснити.

Отак і вийшло, що я народився у будинку бабусі — велетенській цегляній будівлі, побудованій у федеральному стилі. За часів мого дитинства будинок опалювали вугіллям. Підвал, до якого через спеціальний жолоб засипали вугілля, розташовувався саме під тим крилом, де була моя спальня. Вугілля привозили рано-вранці, і часто я прокидався від гуркоту, із яким воно скочувалося донизу. У ті дні, коли доставка вугілля припадала на четвер (коли моя мати перебувала у Бостоні), я прокидався від цього гуркоту й уявляв, що саме цієї миті мама починає співати. Влітку, коли вікна стояли розчиненими, я прокидався від співу пташок у бабусиному трояндовому саду. До речі, із цим садом пов’язане ще одне стійке переконання бабусі, споріднене з її уявленнями про камінь і дерева: вирощувати квіти або овочі може хто завгодно, а от справжні садівники вирощують виключно троянди. Моя бабуся була справжньою садівницею.

Іншою великою цегляною будівлею на Франт-стріт, що розмірами надавалася до порівняння з бабусиним будинком, був «Ґрейвсендський готель». Не дивно, що приїжджі часто плутали бабусин будинок із готелем, особливо після того, як їм де-небудь у центрі пояснювали дорогу: «Як проминете Академію, дивіться, там буде великий цегляний будинок по лівому боці».

Бабусю все це дуже дратувало, адже їй зовсім не лестило, що її дім плутають із готелем. Вона, бувало, оголошувала черговому збитому з пантелику мандрівникові, який явно розраховував, що йому назустріч вийде хто-небудь молодший і допоможе піднести речі: «Це не готель! Це мій дім! Готель там, далі!» — казала вона й махала рукою у невизначеному напрямку. «Там, далі» — ще достатньо точна вказівка в порівнянні з іншими, поширеними у Нью-Гемпширі. У наших краях не дуже-то полюбляють показувати дорогу, адже в Нью-Гемпширі люди схильні вважати, що коли хтось не знає, у якому напрямку рухатися, то їм і взагалі тут робити нічого. У Канаді ми значно охочіше показуємо дорогу — де завгодно та будь-кому, хай тільки запитають.

А ще в нашому будинку на Франт-стріт, побудованому у федеральному стилі, був таємний хід: за книжковою шафою, що насправді слугувала дверима, розташовувалися сходи, які спускалися вниз, до брудного, схожого на коридор приміщення із земляною долівкою, і цей підвал не мав сполучення з іншим підвалом, у якому розміщувалася вугільна піч. Так, саме так: книжкова шафа, а насправді двері, за якими був підземний хід, що нікуди не вів. То була просто таємна кімнатка, щоби в ній ховатися. Я ніяк не міг зрозуміти, від чого там треба було ховатися. Від самої лише думки про те, що в нашому будинку існує таємний хід, що нікуди не веде, у мене поза шкірою ішли дрижаки й робилося якось недобре; більше того, я весь час намагався уявити той жах, від якого потрібно ховатись,— а від таких думок, погодьтеся, кому завгодно зробиться зле.

Одного разу я повів туди малюка Овена Міні і залишив самого в темряві, що налякало його до смерті. Ясна річ, я втнув таке з усіма своїми друзями, але лякати Овена Міні було в тисячу разів цікавіше через його пронизливий, страхітливий голос. Ось уже понад тридцять років я намагаюсь імітувати голос Овена Міні; раніше мені й на думку не спадало, що коли-небудь зумію написати про Овена, однак передати на папері звук його голосу неможливо. Тому на те, щоби набратися сміливості і спробувати відтворити голос Овена перед чужими людьми, мені знадобилося більше тридцяти років.

Моя бабуся, почувши той крик Овена, який вимагав, аби з нього припинили знущатися, була так сильно ним вражена, що згодом покликала мене до себе і промовила: «Мене не цікавить, що ти там робив із цим бідолашним малюком, змусивши його аж так волати; але якщо ти коли-небудь знову це робитимеш, будь ласка, затисни йому рота долонею». А потім бабуся зненацька спитала: «Ти коли-небудь бачив мишу в мишоловці? Мертву мишу, знаєш, коли в неї перебитий хребет? Я маю на увазі, геть мертву мишу, розумієш? — наполягла бабуся.— Так от, я думаю, що, коли та дохла миша почула би волання цієї дитини, вона ожила би».

І зараз мені здається, що голос Овена Міні був, направду, голосом усіх коли-небудь убитих мишей, які ожили, жадаючи помсти.

Я зовсім не мав на увазі зобразити свою бабусю нечулою. Вона мала покоївку на ім’я Лідія, яка була родом з Острова Принца Едуарда. Вона готувала їжу і прибирала в нашому будинку впродовж довгих-довгих років. Коли в Лідії виявили рак та ампутували їй праву ногу, бабуся винайняла ще двох покоївок, аби одна з них доглядала за Лідією. Лідія жодного дня більше не працювала. Вона мала власну кімнату й улюблені маршрути пересування нашим величезним будинком, якими їздила у кріслі на коліщатах. Відтепер вона жила з нами «інвалідкою на повному забезпеченні»; моя бабуся розуміла, що й сама може одного дня зробитися так само неспроможною, і хтось на зразок Лідії буде змушений її доглядати. Хлопчики-розсильні та деякі наші гості часто приймали Лідію за мою бабусю — так царствено вона сиділа у своєму візку, тим паче, що вони з бабусею були приблизно однакового віку. Вони щодня разом пили чай і частенько грали у бридж із давніми бабусиними приятельками по жіночому клубу,— із тими самими пані, яким Лідія раніше подавала чай. Навіть тітоньку Марту вражала схожість із моєю бабусею, якої Лідія набула незадовго до своєї смерті. До того ж Лідія мала звичку оголошувати численним відвідувачам і розсильним (із певною ноткою обурення, явно запозиченою в моєї бабусі): «Я не місус Вілрайт. Я колишня покоївка місус Вілрайт!». Це повідомлялося точнісінько таким самим тоном, яким моя бабуся зазвичай оголошувала незнайомцям, що це її дім, а не «Ґрейвсендський готель».

Отже, моя бабуся не була позбавлена чуйності. І якщо вона вбиралася у вечірні сукні, коли займалася своїми трояндами, це означало тільки те, що у цих сукнях вона більше не збирається виходити на люди. Вона просто не хотіла, щоби її бачили вдягненою абияк навіть у саду. А коли чергова вечірня сукня робилася надто брудною, бабуся просто її викидала. Коли моя мати запропонувала здавати ці сукні до пральні, бабуся скипіла: «Іще чого! Аби там усі собі голову ламали, чим це я таким особливим займалася у цій сукні, що вона так забруднилася?»

Від бабусі я навчився простої істини: логіка — річ умовна.

Однак історія ця має бути про Овена Міні і про те, як я вправлявся в імітації його голосу. Цей мультяшний голосок вплинув на мене навіть більше, ніж владна мудрість моєї бабусі.

Наприкінці бабусиного життя пам’ять почала її зраджувати. Як і в багатьох людей похилого віку, історії часів її власного дитинства набагато міцніше тримались у неї в голові, ніж недавні епізоди із життя дітей, онуків і правнуків. Що ближчими до сьогодення були події, то важче їй було зберігати їх у пам’яті. «Я пам’ятаю тебе маленьким хлопчиком,— нещодавно сказала вона мені,— та коли дивлюся на тебе зараз, то не впевнена, хто ти такий». Тоді я відповів їй, що інколи і сам не знаю, хто я такий. А в одній із таких розмов я поцікавився, чи пам’ятає вона маленького Овена Міні.

— Того робітника? — перепитала вона.— Із профспілки?

— Ні, Овена Міні,— сказав я.

— Ні,— відповіла вона.— Такого точно не пам’ятаю.

— Із родини, що займалася гранітним бізнесом,— нагадав я.— Гранітний кар’єр Міні, пригадуєш?

— Граніт? — Вона скривилася, мов від кислиці.— Авжеж, ні!

— А може, ти пам’ятаєш його голос? — продовжував чіплятися я до бабусі, якій на той час було вже майже сто років.

Та вона лише заперечливо хитала головою, висловлюючи в такий спосіб своє бажання швидше припинити цю безглузду розмову. А я набирався духу, щоби вперше в житті зімітувати голос Овена.

— Я вимкнув світло в потаємній кімнаті і налякав його,— намагався я оживити в бабусиній пам’яті той випадок.

— Та ти завжди так робив,— байдуже промовила вона.— Ти навіть із Лідією утнув цю штуку, коли вона ще мала обидві ноги.

— «УВІМКНИ СВІТЛО! ЩОСЬ МЕНЕ ТОРКАЄТЬСЯ! УВІМКНИ СВІТЛО! У НЬОГО ЯЗИК! ВОНО ЛИЖЕ МЕНІ ОБЛИЧЧЯ!» — верещав Овен Міні. «Та це ж павутиння, Овене»,— сказав я тоді. «НІ! ВОНО ЗАНАДТО МОКРЕ! ПАВУТИННЯ ТАКИМ НЕ БУВАЄ! ЦЕ ЧИЙСЬ ЯЗИК! УВІМКНИ СВІТЛО!..»

— Припини! — замахала на мене бабуся.— Я згадала, згадала. Господи помилуй, я пам’ятаю,— сказала вона.— Ніколи, чуєш, ніколи не смій так робити!

Отак завдяки бабусі в мене з’явилася впевненість, що я дійсно здатен зімітувати голос Овена Міні. Навіть коли пам’ять її майже остаточно зрадила, бабуся і тоді ще пам’ятала той голос. Чи пам’ятала вона, що Овен Міні зробився знаряддям убивства її молодшої дочки, бабуся мені не казала. Незадовго до своєї смерті вона вже не пам’ятала навіть того, що я прийняв англіканство й емігрував до Канади.

• • •

Якщо скористатися термінологією бабусі, Міні ніколи не належали до «мейфлаверської зграї». Їхній рід не походив від перших переселенців, і жодних родинних зв’язків між ними і Джоном Адамсом{7} не простежувалося. Міні були нащадками пізнішої хвилі іммігрантів — вони належали до бостонських ірландців. Їхня родина переїхала до Нью-Гемпшира з Бостона (того, що ніколи не мав з Англією нічого спільного); перед тим вони мешкали в Конкорді (так само в Нью-Гемпширі) та у Барі (штат Вермонт) у значно більш «пролетарських місцинах», аніж Ґрейвсенд. Моя бабуся вважала, що будь-яка робота під землею або в кар’єрі є уділом тих, хто звик плазувати, і ті, хто цим займається, більше схожі на кротів, аніж на людей. Стосовно ж родини Міні, то ніхто з них не вирізнявся кротячим зростом, окрім Овена.

Та у відповідь на всі дурнуваті фокуси, що ми виробляли з Овеном, сам він розіграв нас лише один-єдиний раз. Нам дозволялося купатися в одному з кар’єрів його батька — але лише за умови, що робитимемо ми це по черзі, міцно обв’язавшись навколо талії мотузкою. Нормально купатись у тих кар’єрах,— так, аби донесхочу поплавати і попірнати,— ніхто не міг, адже подейкували, що в них глибоко, як в океані, і практично так само холодно навіть у розпалі літа. Вода там стояла чорна й нерухома, наче нафтове озеро. Щойно ми в неї занурювалися, як нас змушувало вискакувати назад на берег відчуття цієї безмірної глибини,— страх того, що підстерігає на самому дні, страх від думки про те, чи є там узагалі дно.

На обв’язуванні мотузкою наполягав містер Міні — батько Овена; він також наполягав, аби ми купалися по одному й недовго — туди і назад. Таким було одне з небагатьох установлених дорослими в моєму дитинстві правил, якого ніхто й ніколи не порушував, окрім одного-єдиного разу, коли це зробив сам Овен. Жоден із нас не наважувався порушити заборону; нікому не спадало на думку відв’язати мотузку й пірнути в незвідану глибину без будь-якої гарантії, що у випадку чого його зможуть врятувати.

Та одного погожого серпневого дня Овен Міні під водою відв’язав від себе мотузку та пірнув. І поки ми всі чекали, що він от-от випірне, Овен непомітно для нас підплив до розщелини на протилежному скелястому березі і сховався в ній. Не дочекавшись його появи на поверхні, ми почали витягати мотузку. Ми вже давно звикли до того, що він майже нічого не важить, і відмовлялися вірити своїм рукам, які казали нам, що на іншому кінці мотузки нікого немає. Ми не вірили, що він зник аж доти, доки з води не випірнув розбухлий вузол. Яка ж тиша тоді настала! Тільки краплі стікали з обвислого кінця мотузки і зривалися у воду.

Ніхто не вигукнув його імені; ніхто з нас його не покликав; ніхто не пірнув у воду, щоби його відшукати. У тій воді все одно неможливо було хоч щось побачити! Я звик тішити себе думкою, що ми врешті-решт все одно кинулися би у воду — якби Овен дав нам іще хоч декілька секунд, аби зібратися з духом. Але він уже зауважив нашу реакцію, оцінивши її як надто мляву та байдужу. Він виплив із розщелини у скелі на протилежному березі і легко, ніби водяний клоп, ковзаючи поверхнею води, почав наближатися до нас, перетинаючи ту страшну яму, дно якої,— а ми були у цьому впевнені,— розташовувалося десь у самому центрі землі. Він підплив до нас і виліз на берег злий, як тисяча чортів. Таким розлюченим ми Овена ще ніколи не бачили.

— І ЧОГО ВИ, ЦІКАВО, ЧЕКАЛИ? — вигукнув він.— АЖ КОЛИ З’ЯВЛЯТЬСЯ БУЛЬБАШКИ? ВИ ДУМАЄТЕ, ЩО Я РИБА, ЧИ ЯКИЙСЬ РАК? НІХТО НАВІТЬ НЕ ЗБИРАВСЯ МЕНЕ ШУКАТИ, ТАК?

— Ти нас налякав, Овене,— сказав хтось.

Ми всі були занадто перестрашені, аби захищатися, якщо слово «захищатися» взагалі може вважатися доречним у випадку Овена.

— ВИ ДОЗВОЛИЛИ МЕНІ ПОТОНУТИ! — сказав він.— І НІЧОГО НЕ ЗРОБИЛИ! ВИ НАВІТЬ НЕ СПРОБУВАЛИ ЩОСЬ ЗРОБИТИ! ВИ ПРОСТО СТОЯЛИ І ДИВИЛИСЯ, ЯК Я ГИНУ! ВВАЖАЙТЕ, ЩО Я ВЖЕ МЕРТВИЙ, ЯСНО? — волав він.— ТАК І ЗАПАМ’ЯТАЙТЕ СОБІ: ВИ СПОКІЙНО ДАЛИ МЕНІ ЗАГИНУТИ!

• • •

Що я пам’ятаю краще за все, так це недільну школу при єпископальній церкві. Овен і я були там новачками. Коли мама одружилася з іншим чоловіком, із яким познайомилася в потязі, ми з нею змінили церкву. Ми залишили конгрегаціоналістів, аби перейти до церкви мого прийомного батька,— мама казала, що він був єпископалом, і хоча я жодного разу не бачив ніяких свідчень того, що він ревно дотримується єпископальних обрядів, мама наполягала на тому, щоби ми перейшли до його церкви. Ця зміна сильно стривожила бабусю, адже ми, Вілрайти, ходили до конгрегаціоналістської церкви ще відтоді, як розпрощалися з пуританством («від тих самих часів, як ми майже покінчили зі своїм пуританством» казала бабуся, бо, на її думку, пуританізм ніколи остаточно не втрачав впливу на Вілрайтів). Дехто з Вілрайтів — і не тільки батько-засновник нашого роду — самі належали до духовенства; у минулому столітті то було духовенство конгрегаціоналістської церкви. А ще ця зміна дуже засмутила нашого пастора, превелебного Льюїса Мерріла; він, як-не-як, мене хрестив, а тепер просто нетямився від печалі, коли думав про те, що його хор залишиться без чудового голосу моєї мами. Містер Мерріл знав її ще юною дівчиною і, як мама постійно повторювала, всіляко її підтримав, коли вона, як завжди спокійно та доброзичливо, оголосила, що таємниця мого зачаття нікого не стосується.

Як далі з’ясується, ця зміна церкви й мені далася не легкою ціною. Та Овен, коли хотів напустити таємничості, мав звичку натякати на щось таке жахливе і страшне, що про це навіть і згадувати не можна. Він, якщо йому вірити, поміняв церкву, щоби втекти від католиків,— точніше, це його батько втік від католиків і пішов їм наперекір, коли віддав Овена до недільної школи, щоби той пройшов конфірмацію уже в єпископальній церкві. Немає нічого особливого в тому, що конгрегаціоналіст переходить до єпископалів, казав мені Овен, це просто крок нагору, до більш складної обрядовості, до всіх цих «фокусів-покусів», як він це називав. Для католика ж перехід до єпископальної церкви означає не просто відмову від «фокусів-рокусів»; цим переходом можна накликати на себе вічне прокляття. Овен похмуро натякав на те, що його батько, без сумніву, буде проклятий через те, що затіяв цей перехід, але, з іншого боку, католики завдали їхній родині НЕВИМОВНОЇ ГАНЬБИ, чим непростимо образили його батька й матір.

Коли я починав скаржитися на те, що під час єпископальної служби потрібно ставати на коліна,— а для мене це було новиною, не згадуючи вже про численні літанії та декламації символу віри,— Овен відповідав, що я ще багато чого не знаю. Католики, мовляв, не лише стають навколішки та бурмочуть літанії без упину,— вони до того обставили обрядами будь-яку спробу звернутися до Бога, що заважають йому, Овенові, молитися — заважають поговорити з Богом, як він висловився, «напряму». А чого варта та ж таки сповідь! Я, бачте, скаржуся, що треба ставати на коліна, а що я знаю про виповідання своїх гріхів? Овен запевняв, що неминучість сповіді для католиків так тиснула на нього, що він часто навмисне робив щось негарне, аби потім отримати відпущення гріхів.

— Але це ж ідіотизм,— казав я, й Овен погоджувався.

«А через що сталося те непорозуміння між католицькою церквою і містером Міні?» — часто запитував я. Але Овен жодного разу мені й не відповів. Нічого вже неможливо виправити, повторював він щоразу. Все, що він міг сказати, зводилося до одного: НЕВИМОВНА ГАНЬБА.

Імовірно, мій смуток із приводу переходу з конгрегаціоналістської до єпископальної церкви та ще й на фоні задоволення Овена, який втік від католиків, був побічною причиною того, що я отримував таке величезне задоволення, коли піднімав його в повітря. Як я зараз розумію, ми всі тоді були винні, бо вважали, ніби Овен існує тільки для нашої втіхи; але в моєму випадку провина, гадаю, полягала ще й у тому, що я йому заздрив, й особливо у стінах єпископальної церкви. Схоже, що моя участь у знущаннях з Овена в єпископальній недільній школі мала щось спільне з помстою: він вірив у Бога дужче за мене, і хоча я відчував це завжди, саме у церкві це моє почуття загострювалося. Я недолюблював єпископалів: судячи з усього, вони вірили дужче або, можливо, вірили у щось значно більше, ніж конгрегаціоналісти; а оскільки моя власна віра була дуже слабкою, із конгрегаціоналістами мені було комфортніше, адже вони вимагають мінімальної участі від вірян.

Овенові єпископали теж не подобалися, та їх він недолюблював набагато менше, ніж католиків; на його думку, у тих і в тих віра була слабкішою за його власну,— але католики більше, ніж єпископали, втручалися в його переконання та духовну практику. Овен був моїм найкращим другом, а своїм найкращим друзям ми вибачаємо несхожість із нами. І лише тоді, коли ми опинилися в одній недільній школі та в одній церкві, я хоч-не-хоч мусив визнати, що віра мого товариша була набагато ґрунтовнішою та міцнішою, якщо не більш догматичною за все те, із чим мені випадало стикатися раніше як у конгрегаціоналістській, так і в єпископальній церкві.

Недільної школи при конгрегаціоналістській церкві я зовсім не пам’ятаю, хоча мама казала, що там я завжди багато їв, як у самій школі, так і під час різноманітних урочистостей для парафіян. Я дуже туманно пригадую сидр і печиво, натомість дуже чітко — із надзвичайною ясністю морозного зимового дня — пам’ятаю білу, обшиту деревом церкву, чорний годинник на вежі і службу, що завжди проводилася на другому поверсі, із яскравим освітленням і в невимушеній атмосфері. За високими вікнами виднілися гілки височезних дерев. А от у єпископальній церкві, навпаки, служби проводилися в напівпідвальних сутінках. Ця церква була побудована з каменю, там скрізь тхнуло затхлістю, наче в льосі, всюди громадилося багато старовинного дерев’яного начиння, похмуро поблискувало тьмяне золото органних труб, а крізь химерні строкаті вітражі не можна було побачити жодної гілочки.

Коли я скаржився на церкву, то були звичайні дитячі скарги на клаустрофобію та нудьгу, саме це діти часто відчувають у релігійних спорудах. Але невдоволення Овена мало релігійне підґрунтя. «КОЖНА ЛЮДИНА ВІРУЄ ПО-СВОЄМУ,— казав Овен Міні.— ЩО ПОГАНОГО В ЦЕРКВІ — ТАК ЦЕ СЛУЖБА. СЛУЖБА ПРОВОДИТЬСЯ ДЛЯ ВЕЛИКОЇ КІЛЬКОСТІ ЛЮДЕЙ. ЯК ТІЛЬКИ МЕНІ ПОЧИНАЄ ПОДОБАТИСЯ СПІВАТИ ГІМН, УСІ ВЖЕ ПАДАЮТЬ НА КОЛІНА Й ПОЧИНАЮТЬ МОЛИТИСЯ.ТА ЩОЙНО Я ПРИСЛУХАЮСЯ ДО МОЛИТВИ, ЯК УСІ ПІДХОПЛЮЮТЬСЯ І ПОЧИНАЮТЬ СПІВАТИ. А ОТ ХОЧА БИ ВЗЯТИ ТУ ДУРНУВАТУ ПРОПОВІДЬ — НУ ЯКИЙ ВОНА МАЄ СТОСУНОК ДО БОГА? ХТО МОЖЕ ЗНАТИ, ЩО БОГ НАСПРАВДІ ДУМАЄ ПРО ПОТОЧНІ ПОДІЇ? І КОГО ЦЕ ХВИЛЮЄ?»

На всі такого роду скарги, як і на інші, подібні до них, я міг відповісти лише тим, що підхоплював Овена і здіймав його над головою.

• • •

«Ти занадто часто дражниш Овена»,— казала, бувало, мені мама, хоча я не пригадую, щоби занадто часто його дражнив, якщо не брати до уваги нашої звички піднімати його в недільній школі. Можливо мати мала на увазі, що я не хотів зрозуміти, наскільки серйозним був Овен Міні, якого міг серйозно образити будь-який жарт. Та й то сказати, це ж він прочитав «Історію Ґрейвсенда», коли йому ще не виповнилося навіть десяти років, а ця робота не кожному під силу — принаймні так просто таку книжку не прочитаєш. А ще він прочитав Біблію — не в десять років, звичайно, але повністю!

А ще ж було питання про вступ до Ґрейвсендської академії. Взагалі-то питання про вступ до неї теоретично поставало перед кожним хлопчиком, народженим у Ґрейвсенді, адже дівчаток у той час туди не приймали. Та я і в початковій, і в середній школі навчався не дуже добре, і хоча бабуся мала змогу сплачувати за моє навчання в академії, мені все одно довелося би залишитись у загальноосвітній школі, якби мама не одружилася з викладачем академії, який мене офіційно всиновив. Діти викладачів,— професорські синки, як нас називали,— автоматично отримували право навчатися в академії.

Яку полегкість, напевно, це принесло моїй бабусі, яка все життя страждала від того, що її власні діти не могли вступити до Ґрейвсендської академії, бо були дівчатками. Моя мама та тітонька Марта закінчили звичайну загальноосвітню школу; із Ґрейвсендською академією вони були пов’язані тільки у старших класах через своїх «кавалерів». Хоча тітонька Марта і цим зуміла скористатися з найкращою для себе вигодою, адже одружилася з юнаком, який там навчався (одним із тих небагатьох, хто так і не віддав переваги моїй мамі), тож мої двоюрідні брати, як діти випускника академії, потім також отримали право навчатись у цьому закладі для обраних. (Щоправда, моїй єдиній двоюрідній сестрі родинний зв’язок із випускником академії ніяких привілеїв не приніс, але про це пізніше.)

Проте Овен Міні міг цілком розраховувати на вступ до Ґрейвсендської академії: він блискуче навчався у школі, і всім було зрозуміло, що його радо приймуть до академії. Варто було лише подати заяву, і його негайно зарахували би на навчання; ба більше: він би отримав повну стипендію, адже гранітовидобувна компанія його батька ніколи не процвітала, і родичі не змогли би сплачувати за його навчання. І от одного разу, коли мама везла нас із Овеном на пляж,— а нам обом тоді було по десять років,— вона сказала:

— Сподіваюся, Овене, ти й далі допомагатимеш Джонні з уроками, адже в академії домашні завдання будуть набагато важчими, особливо для Джонні.

— АЛЕ Я НЕ ЗБИРАЮСЯ ДО АКАДЕМІЇ,— сказав Овен.

— Авжеж, ти туди збираєшся! — вигукнула мама.— Ти найкращий учень у Нью-Гемпширі, а може, й у всій країні!

— АКАДЕМІЇ НЕ ДЛЯ ТАКИХ, ЯК Я,— відповів на це Овен.— ДЛЯ ТАКИХ, ЯК Я, Є ЗВИЧАЙНІ МУНІЦИПАЛЬНІ ШКОЛИ.

Спочатку я на якусь мить подумав, що він має на увазі, ніби муніципальні школи призначені для таких, як він, тобто для людей надзвичайно маленького зросту. Але мама набагато швидше за мене зметикувала, що він насправді намагався сказати.

— Ти отримаєш повну стипендію, Овене. Сподіваюся, твої батьки про це знають. Ти навчатимешся в академії зовсім безкоштовно.

— ТАМ ПОТРІБНО ЩОДНЯ НОСИТИ ФОРМУ, ПІДЖАК І КРАВАТКУ,— сказав Овен.— А НА ПІДЖАКИ ТА КРАВАТКИ СТИПЕНДІЙ НЕ ДАЮТЬ.

— Усе це можна організувати, Овене,— заперечила мама, і я зрозумів це так, що організовуватиме це все вона сама: коли ніхто інший цього не зробить, моя мама купить йому будь-які піджаки та краватки, які тільки можуть знадобитися.

— ТАМ ІЩЕ БУДУТЬ ПОТРІБНІ РІЗНІ ПАРАДНІ СОРОЧКИ І ЧЕРЕВИКИ,— не вгавав Овен.— КОЛИ ХОДИШ ДО ШКОЛИ З БАГАТИМИ ДІТЬМИ, НЕ ДУЖЕ-ТО ХОЧЕТЬСЯ БУТИ СХОЖИМ НА ЇХНЬОГО СЛУЖНИКА.

Зараз я припускаю, що моя мати могла розчути у цьому зауваженні колючу пролетарську інтонацію містера Міні.

— Усе, що потрібно, Овене,— сказала мама.— Усе буде залагоджено.

Ми в той момент їхали через Рай і саме проминали унітаріанську церкву, а вітер з океану того дня дув досить сильно. Якийсь чоловік віз на тачці купу покрівельної дранки, насилу її втримуючи, щоби не здуло вітром; драбина, приставлена до даху ризниці, також готова була от-от впасти. Чоловікові явно був потрібен помічник або, принаймні, ще одна пара рук.

— ПОТРІБНО ЗУПИНИТИСЬ І ДОПОМОГТИ ЙОМУ,— запропонував Овен, але мама так захопилася розмовою, що нічого незвичайного за вікном не помітила.

— Може, мені варто поговорити про це із твоїми батьками, як думаєш, Овене, це допоможе? — запитала моя мати.

— А ЩЕ ТРАНСПОРТНЕ ПИТАННЯ,— сказав Овен.— ДО МУНІЦИПАЛЬНОЇ ШКОЛИ МОЖНА ЇЗДИТИ АВТОБУСОМ, А ЯК ДОБИРАТИСЯ ДО АКАДЕМІЇ? ВИ ЖЕ ЗНАЄТЕ, ЩО Я ЖИВУ ЗА МІСТОМ. І ЯК Я ЇЗДИТИМУ НА НАВЧАННЯ? МАЮ НА УВАЗІ, ЯКЩО Я НЕ БУДУ ЖИТИ В ГУРТОЖИТКУ, ТО ЯК ПОТРАПЛЯТИМУ НА УРОКИ? І НА ЧОМУ МЕНІ ПОВЕРТАТИСЯ ДОДОМУ? АДЖЕ БАТЬКИ НІЗАЩО НЕ ДОЗВОЛЯТЬ МЕНІ ЖИТИ В ГУРТОЖИТКУ. ЇМ ТРЕБА, ЩОБИ Я БУВ ЩОВЕЧОРА ВДОМА. ТА Й УЗАГАЛІ, ГУРТОЖИТОК — ЦЕ ЗЛО. ЯК УЧНІ, ЯКІ НОЧУЮТЬ НЕ В АКАДЕМІЇ, ДОБИРАЮТЬСЯ ТУДИ ВРАНЦІ, А ПОТІМ ДОДОМУ? — запитав він.

— Хто-небудь відвозить їх автівкою,— відповіла мама.— Я би могла тебе підвозити, Овене, поки ти не отримаєш водійські права.

— НІ, НІЧОГО НЕ ВИЙДЕ,— заперечив Овен.— МІЙ БАТЬКО ЗАНАДТО ЗАЙНЯТИЙ. А МОЯ МАМА НЕ ВОДИТЬ АВТІВКУ.

Місіс Міні не лише не водила автівку,— і ми з мамою це чудово знали. Вона взагалі не виходила з дому. Навіть улітку вікна їхнього будинку залишалися міцно зачиненими: Овен якось пояснив, що його мати має алергію на пил. Будь-якої пори року місіс Міні сиділа в будинку за не дуже прозорим віконним склом, подряпаним дрібними гранітними шматочками з кар’єру. Вона надівала на голову старі авіаторські навушники з обірваними дротами, бо не могла терпіти гуркоту врубової машини та вищання різців, що вгризались у скелю. У ті дні, коли в кар’єрі влаштовували вибухи, вона на повну гучність вмикала програвач, і тоді з їхнього дому долинали звуки джазу. Часом — коли вибух був особливо потужним або динаміт закладали близько від будинку — голка програвача перестрибувала на декілька доріжок уперед.

До крамниць за покупками завжди їздив містер Міні. Він відвозив Овена до недільної школи, а потім забирав його після занять, хоча сам службу в єпископальній церкві ніколи не відвідував. Очевидно, аби помститися католикам, достатньо було відправляти туди Овена; а сам містер Міні або вважав свою присутність на церковних відправах зайвою, оскільки вже й так, на його думку, достатньо виклично повівся з католицьким духовенством, або ж завдана йому образа виявилася такою болючою, що він зробився глухим до релігійних впливів будь-якої церкви.

Моя мама знала, що він був так само нечулим і стосовно Ґрейвсендської академії. «Спочатку мають іти інтереси міста,— сказав він одного разу на засіданні міської ради,— а вже потім — їхні інтереси». Тоді йшлося про прохання керівників академії розширити русло нашої річки і поглибити фарватер Сквамскотта, щоби покращити гребну трасу для команди Ґрейвсендської академії. Річ була в тім, що студентські човни вже декілька разів застрягали в мулистій драговині під час відпливу. Ділянка берега, за рахунок якої можна було розширити русло, являла собою болотистий мис, що затоплювався приливами та прилягав до кар’єру Міні. То була геть негодяща земля, але нею володів містер Міні, і його обурювало те, що академія хоче забрати її у нього «просто заради забави», як він висловився.

— Але ж ми тут говоримо про багнюку, а не про граніт,— зауважив представник академії.

— А я товкмачу про нас і про них! — розлючено викрикнув містер Міні, і це засідання увійшло в історію. Варто сказати, що для того, щоби засідання міської ради Ґрейвсенда ввійшло в історію, достатньо було добрячої сварки. Сквамскотт розширили; канал прорили. Місто вирішило, що коли там просто багнюка, то не має найменшого значення, кому ця багнюка належить.

— Овене, ти будеш навчатися в академії і все, жодних відмовок,— наполягала моя мати.— Якщо кому й місце у пристойній школі — то це тобі. Адже цю академію і створювали для таких, як ти,— для кого ж іще?

— МИ ВТРАТИЛИ НАГОДУ ЗРОБИТИ ДОБРУ СПРАВУ,— похмуро сказав Овен.— ТОЙ ЧОЛОВІК, ЯКИЙ ЛАГОДИВ ДАХ ЦЕРКВИ… ЙОМУ СЛІД БУЛО ДОПОМОГТИ.

— Не сперечайся зі мною, Овене,— не вгавала моя мама.— Ти навчатимешся в академії, хай навіть мені для цього доведеться тебе всиновити. Я готова тебе викрасти, якщо знадобиться! — підсумувала вона.

Але такого впертюха, як Овен, ще світ не бачив. Ми проїхали цілу милю, перш ніж він відповів:

— НІ, НІЧОГО ІЗ ЦЬОГО НЕ ВИЙДЕ.

• • •

Ґрейвсендську академію заснував 1781 року превелебний Емері Герд — перший послідовник найпершого в Америці Вілрайта, який поділяв його непересічні переконання. Герд був бездітним пуританином і володів, за свідченням Волла, «ораторським даром, здатним переконувати в перевагах Ученості та її благотворній здатності виховувати в людях Доброчесність і Благочестя». Цікаво, що превелебний містер Герд сказав би про Овена Міні? Герд бажав створити таку академію, із якої «юнак, якого звинуватили в поганому впливі на однолітків, підлягає відрахуванню протягом години»; він засновував академію, у якій кожен учень «працюватиме не покладаючи рук і в трудах цих старанно вчитиметься».

Що ж до грошей, які залишилися після цього в містера Герда, то він використав їх на «просвіту індіанців і на навернення їх у християнську віру». На схилі років превелебний містер Герд, який завжди ревно стежив за тим, аби Ґрейвсендська академія виконувала своє благочестиве та любе Господові призначення, прославився тим, що цілими днями прогулювався вздовж Вотер-стріт у центрі містечка й вишукував юних порушників: молодих людей, які забували знімати перед ним капелюха, та юних леді, які забували присідати перед ним у реверансі. У відповідь на подібне порушення Емері Герд залюбки ділився з тими молодими людьми крихтами своєї премудрості. Варто сказати, що під кінець життя від його премудрості дійсно залишилися тільки крихти.

Я спостерігав, як подібним же чином по крихті втрачає розум моя бабуся. Коли вона була вже настільки старою, що не пам’ятала майже нічого,— ні мене, ні, тим паче, Овена Міні,— вона іноді раптом починала дорікати всім, хто був тоді з нею поряд.

— Чому ніхто не знімає капелюха? — із гірким зітханням і слізьми в голосі нарікала вона.— Поверніть поклони! — наполегливо вимагала вона.— Поверніть реверанси!

— Не хвилюйся, бабусю, все ще буде,— втішав я її.

— Ох, та що там ти знаєш? — із досадою казала вона, а потім питала: — А ти, взагалі-то, хто такий?

— Він — ваш онук Джонні,— відповідав я, намагаючись якомога точніше зімітувати голос Овена Міні.

І тоді бабуся завжди казала:

— Боже мій, він і досі тут? Він що, й досі тут, цей дивакуватий хлопчик? Ти що, Джонні, знову замкнув його в тому підвалі?

• • •

Трохи пізніше того ж літа, коли нам обом було по десять років, Овен розповів мені, що моя мама приходила поговорити з його батьками.

— І що вони про все це сказали? — поцікавився я.

Овен відповів, що вони взагалі жодного слова йому про цей візит не сказали, але він усе одно знає, що вона приходила. «У НАС В БУДИНКУ ПАХЛО ЇЇ ПАРФУМАМИ,— пояснив він.— ВОНА, МАБУТЬ, ПРОБУЛА ТАМ ДОВОЛІ ДОВГО, БО ПАРФУМАМИ ПАХЛО МАЙЖЕ ТАК САМО, ЯК У ТЕБЕ ВДОМА. А МОЯ МАМА ВЗАГАЛІ ПАРФУМАМИ НЕ КОРИСТУЄТЬСЯ»,— додав він.

Цього він міг і не казати. Місіс Міні не тільки не виходила на вулицю — вона намагалася навіть туди не дивитися. Хай би коли і за яким вікном я її бачив, щоразу то був тільки профіль. Було схоже, що вона старанно уникає дивитися на білий світ, але водночас своєю позою немовби дає зрозуміти, що ще не зовсім від нього відвернулася.

Мені якось спало на думку, що вона зробилася такою через католиків — хай би що вони там утнули, і це, без сумніву, мало всі підстави на таємниче визначення НЕВИМОВНОЇ ОБРАЗИ, від якої, за словами Овена, постраждали його батько й мати. І було у цьому впертому самоув’язненні місіс Міні щось таке, що навівало думку якщо не про вічне прокляття, то про релігійне переслідування вже точно.

— Як там у Міні пройшло? — запитав я у своєї мами.

— Вони сказали Овенові, що я там була? — здивувалася вона.

— Та ні, вони нічого йому не сказали. Просто він упізнав твої парфуми.

— Авжеж,— із усміхом сказала вона.

Думаю, вона знала, що Овен у неї закоханий. Та що там — усі мої друзі були в неї закохані. Якби моя мати дожила до того часу, коли вони зробилися би підлітками, без сумніву, їхнє захоплення нею перетворилося би на жагучу пристрасть, яка була би нестерпною і для них, і для мене.

Хоча моя мати і не піддавалася спокусі, перед якою були безсилі всі мої однолітки,— інакше кажучи, вона ніколи не брала на руки Овена Міні,— все ж таки вона була не здатна встояти перед бажанням торкнутися до нього. До цього хлопчика руки тягнулися наче самі собою. Овен був із біса симпатичним — ніби пухнаста тваринка, якщо не брати до уваги його голих і майже прозорих вух, які стирчали по обидва боки голови, надаючи його загостреному личку якогось трохи щурячого вигляду. Моя бабуся казала, що Овен нагадує їй новонароджене лисеня. Всі, хто гладив Овена, зазвичай уникали торкатися його вух, які навіть на вигляд здавалися холодними. Та моя мама робила все навпаки: вона навіть розтирала ці м’які, немовби гумові вуха так, наче прагнула їх зігріти. Вона притискала Овена до себе, цілувала його, терлася своїм носом об його ніс. І все це виходило в неї так запросто, так природно, наче вона це робила зі мною. Однак ні з ким із моїх інших друзів вона собі такого ніколи не дозволяла,— навіть із моїми двоюрідними братами й сестрою. Та й Овен відповідав їй такою самою відданою ніжністю; іноді він відчайдушно червонів, але завжди усміхався. Його майже весь час насуплені брови раптом розгладжувалися, а обличчя ніяково осяювалось якимсь внутрішнім світлом.

Я найкраще пам’ятаю Овена в ті миті, коли він стояв поряд із моєю мамою: тоді його обличчя сягало якраз рівня її по-дівочому тонкої талії. Якби він піднявся навшпиньки, то маківкою торкався би її грудей. І коли вона сиділа на стільці, а Овен підходив, аби отримати свою порцію пестливих доторків і поцілунків, його обличчя опинялося точнісінько біля її персів. Моя мама належала до тих добре розвинених дівчат, яким пасує обтислий одяг: вона мала чудову фігуру і добре це знала, а щоб іще більше її підкреслити, вона носила обтислі светри, що саме тоді ввійшли в моду.

Про те, наскільки серйозним хлопцем був Овен Міні, можна судити з того, що, коли ми з ним відверто обговорювали мам усіх наших друзів, він із абсолютною переконаністю доводив переваги моєї мами. Овен міг не соромлячись розповідати мені все, що думає, адже я знав: він не жартує. Овен Міні ніколи не жартував.

— ІЗ УСІХ НАШИХ МАМ У ТВОЄЇ НАЙКРАСИВІШІ груди.— Якби це сказав хто-небудь інший із моїх приятелів, я би йому цього ніколи не подарував.

— Ти серйозно? — засумнівався я.

— АБСОЛЮТНО. НАЙКРАСИВІШІ,— підтвердив він.

— А як щодо місіс Віґґін? — запитав я тоді.

— ЗАВЕЛИКІ,— відповів Овен.

— А місіс Вебстер?

— ЗАНАДТО ПЛАСКІ,— відповів він.

— Місіс Мерріл? — Не вгавав я.

— ДУЖЕ СМІШНІ,— відповів Овен.

— Міс Джаткінс?

— НЕ ЗНАЮ,— сказав Овен.— Я НЕ ПАМ’ЯТАЮ, ЯКІ В НЕЇ ГРУДИ. І ВСЕ ОДНО ВОНА ЩЕ НЕ МАМА.

— А в міс Фарнум? — чіплявся я до нього.

— ТА ТИ З МЕНЕ КЕПКУЄШ! — не витримав Овен.

— А в Керолайн Перкінс? — допитувався я, не бажаючи припиняти гру.

— КОЛИ-НЕБУДЬ, МОЖЛИВО, БУДУТЬ…— сказав він серйозно.— АЛЕ Ж ВОНА ТЕЖ ІЩЕ НЕ МАМА.

— Айрін Бебсон? — продовжував я.

— У МЕНЕ ВІД НЕЇ ПІД ШКІРОЮ БІГАЮТЬ МУРАХИ,— сказав Овен, а потім трохи помовчав і додав із тихою шанобливістю: — ТВОЯ МАМА НАЙКРАЩА. А ЩЕ, ВІД НЕЇ ПАХНЕ, ЯК ВІД НІКОГО ІНШОГО.

У цьому я міг із ним абсолютно погодитися: від моєї мами завжди пахло чимось неповторно-прекрасним.

Перса твоєї матері — доволі дивний предмет для обговорення з найкращим другом, особливо тоді, коли він бажає зробити тобі приємність. От тільки моя мама й направду була загальновизнаною вродливицею, а безпосередність і відвертість Овена не припускали найменшого підступу. Йому можна було довіряти в усьому й абсолютно.

Моя мати часто возила нас автівкою. Вона відвозила мене до кар’єру Міні, щоби я погрався з Овеном; вона забирала Овена і привозила до нас, а потім відвозила його додому. Гранітний кар’єр Міні розташовувався милі за три від центру містечка — взагалі-то не так уже й далеко від нашого дому, можна доїхати і велосипедом, от тільки дорога весь час ішла вгору. Тож мама часто відвозила мене туди своєю автівкою разом із велосипедом, а потім я сам повертався додому. Або навпаки: Овен приїжджав до мене на велосипеді, а потім мама доправляла його додому разом із велосипедом. Тож вона так часто ставала нашою водійкою, що, схоже, звикла сприймати Овена як другого сина. А якщо взяти до уваги, як часто в маленьких містечках мамам доводиться розвозити дітлахів, то Овен мав усі підстави сприймати її як рідну маму більшою мірою, аніж власну матір.

Коли ми з Овеном бавились у нього вдома, то рідко заходили до будинку. Ми гралися серед відвалів породи, у кар’єрах або біля річки, а в неділю залазили на вимкнуте обладнання, уявляючи, ніби ведемо розробку в кар’єрі або воюємо. Мені здається, що Овенові його будинок здавався так само незатишним і чужим, як і мені. Коли надворі вирувала негода, ми йшли до мене, а оскільки в Нью-Гемпширі погода зазвичай буває поганою, то і гралися ми переважно в мене вдома.

Зараз мені здається, що ми тільки те й робили, що гралися. Того літа, коли моя мама померла, нам з Овеном було по одинадцять років. Ми грали останній сезон у Малій лізі, що нам уже сиділа у печінках. Бейсбол, як на мене, взагалі досить нудна гра, і останній сезон у Малій лізі — це тільки прелюдія до всієї тієї нудьги, що чекає на багатьох американців у дорослому бейсболі. Канадці, на жаль, також грають у бейсбол і полюбляють його дивитися. Це гра, у якій очікування більше, ніж дії; до того ж, очікування весь час робиться тривалішим і тривалішим, а дія швидко сходить нанівець. У Малій лізі, дяка Господу, хоча би грають трохи швидше, ніж у дорослій. Там ми, принаймні, не тягнули часу, театрально спльовуючи і ляскаючи себе по боках чи стегнах, аби вдати знервованість,— без чого в дорослому спорті, схоже, просто не обійтись. І все одно у проміжках між кидками пітчера доводиться чекати, чекати, доки кетчер із суддею дійдуть згоди стосовно іще однієї подачі, чекати, доки кетчер підтюпцем підбіжить до пітчера та підкаже йому, як кидати наступний м’яч, чекати, доки тренер перевальцем вийде на поле і стурбовано обговорить із пітчером та кетчером усі потенційні можливості наступної подачі.

Того дня, коли вже йшов останній інінг{8}, ми з Овеном просто чекали, коли ця гра нарешті скінчиться. Ми були зморені і знуджені до краю, і ніхто й подумати не міг, що із завершенням цієї гри мусить обірватися чиєсь життя. Ми безнадійно програвали. Врятувати гру вже було неможливо, і наші запасні так безладно і швидко змінювали гравців першого складу, що я просто заплутався, хто за ким має бити; мало того: я вже не знав, коли настане моя власна черга взяти биту до рук. Я вже збирався спитати про це в нашого товстуна-менеджера і заразом тренера містера Чикеринга, як той обернувся до Овена Міні і сказав:

— Овене, битимеш замість Джонні.

— Але я не знаю, коли мені бити,— звернувся я до містера Чикеринга, але той мене не почув. Він дивився кудись у бік від ігрового поля. Йому ця гра також стояла поперек горла, і, як і всі ми, він просто чекав, коли все закінчиться.

— Я ЗНАЮ, КОЛИ ТОБІ БИТИ,— сказав Овен.

Саме це мене найдужче дратувало в Овені: він завжди все знав. Сам він у цій ідіотській грі участі майже ніколи не брав, але завжди уважно слідкував за кожною секундою її нудного перебігу.

— ЯКЩО ПРОХОДИТЬ ҐАРРІ, ТО Б’Є БАЗЗІ, А ТОДІ МОЯ ЧЕРГА,— сказав Овен.— ЯКЩО ПРОХОДИТЬ БАЗЗІ, Я Б’Ю.

— Марні надії,— сказав я.— Чи в нас іще тільки один аут?

— ДВА АУТИ,— відповів Овен.

Тим часом уся наша лава запасних дивилася кудись у бік, навіть Овен, і мені нарешті стало цікаво, що ж там було такого, що привернуло загальну увагу. Я теж обернувся і побачив її. То була моя мама. Вона щойно приїхала. Моя мати завжди приїжджала під кінець гри тому, що їй також було нудно дивитися все від початку. Якимось шостим відчуттям вона завжди вгадувала, коли треба приїхати, щоби забрати нас з Овеном додому. Влітку замість светра її фігуру обтискав легкий трикотаж. Того дня її красиву золотисту засмагу вигідно відтіняла біла бавовняна сукня, що облягала бюст і талію, але мала широку спідницю. Волосся, високо підібране й перехоплене тонким червоним шаликом, не закривало чудової форми плечі. Вона не слідкувала за грою, а стояла біля лівої бокової лінії, за третьою базою, і вдивлялася в напівпорожні відкриті трибуни, намагаючись знайти там кого-небудь зі знайомих — принаймні так мені тоді здалося.

Я зрозумів, що всі навколо витріщаються на мою маму. Взагалі-то, у цьому для мене не було нічого нового. На мою матір завжди всі задивлялися, проте того дня ця всезагальна увага здалася мені якоюсь особливо напруженою. А може, це запам’яталося мені так гостро лише тому, що то був останній раз, коли я бачив її живою. Пітчер дивився на плиту домашньої бази, кетчер очікував кидка; беттер, я думаю, також очікував кидка, але навіть польові гравці, всі до одного, повернули голови в мамин бік і захоплено на неї витріщалися. Всі, хто сидів на нашій лаві, також не могли відвести від неї поглядів — і першим серед усіх був містер Чикеринг, а Овен був, без сумніву, другим. Напевно, я серед них усіх залишався найбайдужішим. Мама ж оглядала трибуну, а вся трибуна невідривно дивилася на неї.

Суддя зафіксував четвертий бол{9}: пітчер, очевидно, теж відволікся і краєм ока зиркав на мою маму. Ґаррі Гойт перейшов на першу базу.

Баззі Терстон приготувався бити; наступним у черзі був Овен. Він підвівся з лави і почав вибирати найменшу биту. Баззі слабко відбив м’яч, і той покотився по землі,— то був справжній аут, але моя мама так жодного разу й не обернула голови у бік ігрового поля. Вона повільно рушила вздовж лівої бокової лінії, пройшла повз гравців біля третьої бази, продовжуючи оглядати трибуни; тим часом шорт-стоп{10} проґавив м’яч Баззі Терстона, і поки він його доганяв, усі раннери спокійно встигли добігти до своїх баз.

Овен вступив у гру.

Про те, як сильно всім нам уже набрид цей матч і як безнадійно він уже був нами програний, можна було судити хоча би з того, що містер Чикеринг дозволив Овенові відбивати. Очевидно, містер Чикеринг також хотів якомога швидше піти додому.

Зазвичай він казав: «Пильнуй, Овене!», і це означало: «Стій спокійно, і заробиш перехід на базу». Це означало: «Не знімай биту з плеча». Це означало: «В жодному разі не здумай замахуватись».

Але цього разу містер Чикеринг наказав:

— Відбивай, малий!

— Розколи цей довбаний м’яч надвоє, Міні! — крикнув хтось із лави та мало не впав від реготу, задоволений власним дотепом.

Овен, повний власної гідності, дивився на пітчера.

— Вріж як слід, Овене! — гукнув я.

— Відбивай, Овене,— повторив містер Чикеринг.— Відбивай!

На нашій лаві вже змирилися з поразкою: всім кортіло додому. Нехай Овен спробує відбити, промаже тричі — і всі вільні. Окрім усього, ми були не від того, щоби трохи повеселитися, стежачи за його потішними спробами розмахнутися занадто важкою для нього битою.

Перший кидок пітчера пішов далеко у бік, і Овен дав м’ячу спокійно пролетіти повз себе.

— Та відбивай же! — знову крикнув містер Чикеринг.— Відбивай, кому кажу!

— БУЛО ЗАНАДТО ДАЛЕКО! — відповів Овен.

Він завжди все робив точно за правилами, Овен Міні серйозно сприймав кожну писану літеру.

Наступний м’яч мало не поцілив Овенові в голову, тож йому довелося падати вперед, на втоптаний ґрунт, що оточував плиту домашньої бази, обличчям просто у траву. Другий бол. Овен обтрусив форму, піднявши навколо себе цілу хмару пилюки, що викликало новий вибух реготу на нашій лаві. Тепер усі чекали, доки він приведе одяг до ладу.

Моя мама у цей час стояла спиною до третьої бази; вона нарешті вгледіла на відкритій трибуні когось зі знайомих і замахала рукою на знак привітання. Вона вже пройшла повз полотняну подушку третьої бази і стояла прямо на лінії, та все ж ближче до третьої, ніж до домашньої бази,— і в цей самий момент Овен узявся відбивати. Усім здалося, що його бита розпочала рух за мить до того, як м’яч вилетів із руки пітчера,— а той постарався кинути його сильно та без якихось заморочок, що взагалі типово для ігор малої ліги,— але Овен уже встиг як слід розмахнутись, і завдяки цьому удар у нього вийшов надзвичайно потужним. Овен прийняв м’яч у найзручнішій точці: трохи попереду себе, на рівні грудей. Ніхто не міг уявити, що він здатний вдарити з такою силою, і його самого це, здається, так вразило, що він уперше на моїй пам’яті зумів після подачі встояти на ногах і не гепнувся на землю.

Тріск від удару бити по м’ячу виявився небувало різким і голосним для малої ліги, тож цей звук привернув увагу моєї мами, яка була зосереджена у цю мить на іншому. Вона повернула голову у бік домашньої бази,— їй, певно, стало цікаво, хто це так майстерно «вистрелив»,— і тієї самої миті м’яч поцілив їй точно в ліву скроню і збив її з ніг так стрімко, що мама не встигла навіть виставити вперед руки, щоби хоч трохи пом’якшити падіння. Із розведеними колінами та поламаним підбором вона впала обличчям до трибун. Пізніше подейкували, що мама померла ще до того, як торкнулася землі.

Чи це було правда, я достеменно не знаю, але те, що моя мама вже померла, коли містер Чикеринг до неї підбіг,— а він підбіг до неї найпершим,— це точно. Він трохи підняв її голову, а тоді повернув зручніше; хтось потім казав, що він закрив мамі очі перед тим, як знову опустити її голову на землю. Я пам’ятаю, як він поправив її спідницю, що задерлась аж до середини стегон, і звів докупи її коліна. Після того тренер підвівся, зняв з плечей спортивну куртку та підняв її перед собою, ніби тореадор. Я першим з усіх гравців домчав до третьої бази, але містер Чикеринг, попри всю свою зайву вагу, виявився на диво спритним. Він устигнув перехопити мене й накинути свою спортивну куртку мені на голову, щоби я нічого не зміг побачити. Я намагався виборсатись, але то була марна справа.

— Ні, Джонні! Ні! Не треба! — гукав до мене містер Чикеринг.— Не треба тобі туди дивитися.

Людська пам’ять виробляє з нами дивовижні речі: ви можете щось забути, а вона — ні. Вона просто реєструє події і зберігає їх для вас — щось демонструє відкрито, а щось приховує до часу, а потім знову показує, коли їй самій заманеться. Вам здається, що ви маєте пам’ять, а насправді то вона має вас.

Пізніше я пригадаю абсолютно все. Зараз, коли я викликаю в пам’яті картину смерті своєї матері, я можу згадати всіх, хто того дня був на трибунах; я пригадую і тих, кого там не було. Я пам’ятаю, хто що мені тоді сказав і чого сказано не було. Але, згадуючи ту сцену вперше, я зміг відновити в пам’яті дуже мало подробиць. Я пам’ятаю інспектора Пайка, нашого головного ґрейвсендського поліцейського,— через багато років я зустрічатимуся з його донькою. А тоді інспектор Пайк запам’ятався мені тільки тим, що поставив жахливо недоречне запитання, але те, як затято він домагався відповіді на нього, здавалося мені ще абсурднішим.

— Де м’яч? — питав інспектор, коли, висловлюючись мовою поліцейських, місце події було очищене. Маму вже віднесли геть, а я сидів на колінах у містера Чикеринга, і його спортивна куртка, як і раніше закривала мою голову,— але тепер уже тому, що я цього захотів; я сам нею накрився.

— М’яч? — спантеличено перепитав містер Чикеринг.— Вам потрібен цей клятий м’яч?!

— Та це ж, як не подивись, знаряддя вбивства,— пояснив інспектор Пайк, якого при хрещенні нарекли Беном.— Безпосередня причина смерті, якщо можна так сказати,— додав він.

— «Знаряддя вбивства»! — вигукнув містер Чикеринг і несвідомо боляче стиснув мене. Ми сиділи на лаві і чекали, поки по мене приїде бабуся або мамин чоловік.— «Причина смерті»! — повторив він.— Ісусе праведний, Бене, чи ти при своєму розумі? Це ж бейсбольний м’яч!

— Ну так, правильно. То де він подівся? — поцікавився інспектор Пайк.— Якщо цим м’ячем когось убило, я мушу на нього глянути. Якщо точніше, я навіть мушу забрати його з собою.

— Та не будь же ти таким мудаком, Бене! — не витримав містер Чикеринг.

— Його забрав хтось із твоїх хлопчаків? — не відступався інспектор.

— Чого ти до мене причепився? От їх і запитуй! — огризнувся містер Чикеринг.

Коли поліцейські фотографували мамине тіло, всіх гравців змусили відійти за трибуну. Вони й досі там товклися і насуплено дивилися поверх порожніх лав на місце вбивства. У натовпі серед дітлахів були й кілька дорослих,— чиїсь мами і тата, пристрасні шанувальники бейсболу. Пізніше я пригадаю, як почув у темряві голос Овена,— у темряві через те, що моя голова все ще була накрита спортивною курткою нашого тренера.

— ВИБАЧ, Я НЕ ХОТІВ!

Через багато років усі ці дрібні подробиці повернуться до мене. Я пригадаю всіх, хто стояв там за трибуною, так само, як і всіх, хто відразу ж пішов додому.

Але тоді я просто стягнув з голови спортивну куртку, і єдиним, що я тієї миті зрозумів, було: «Овена Міні немає за трибуною». Містер Чикеринг певно, подумав про те саме.

— Овене! — покликав він.

— Він пішов додому,— почувся чийсь голос у відповідь.

— Він був із велосипедом! — докинув хтось інший.

Я легко міг уявити собі, як Овен насилу пересувається на своєму велосипеді вгору по Мейден-Гілл-роуд: спочатку крутить педалі, сидячи у сідлі, потім потроху знесилюється, привстає і ще трохи рухається вперед судомними ривками, розкачуючи велосипед з боку на бік. Зрештою йому доводиться злізти і вести свій велосипед пішки, долаючи пагорб. І весь цей час удалині видніється річка. Тоді наші бейсбольні форми виготовлені були із шорсткої вовни, і мені легко уявлявся обважнілий від поту светр Овена з величезною цифрою «три» на спині — настільки величезною, що коли він заправляв свій светр у штани, залишалась видною тільки половина цифри, і всі, хто зустрічав його на Мейден-Гілл-роуд, ясна річ, думали, що то двійка.

Ну так, йому ні для чого було залишатися на стадіоні. Раніше після матчу його разом із велосипедом відвозила додому моя мама. Звичайно, подумав я, м’яч забрав Овен. Адже всі знають, що він колекціонує всілякі такі штуки,— самі лише його бейсбольні картки чого варті. Через багато років містер Чикеринг якось скаже: «Врешті-решт це був перший та останній раз, коли він зумів пристойно вдарити. Єдиний раз, можна сказати, влупив по м’ячу як слід. І треба ж таке — все одно промазав. Просто якийсь фатальний м’яч, і до того ж ним убило людину».

«То і що з того, як Овен і справді забрав собі цього м’яча?» — думав я, хоча, якщо чесно, у той час мої думки більше крутилися навколо мами. Вже тоді я почав сердитися на неї за те, що вона так і не сказала мені, хто був моїм батьком.

У той час мені було тільки одинадцять; я навіть не уявляв, хто б іще міг прийти того дня на стадіон, аби подивитися ту гру малої ліги і зробитися свідком маминої смерті, і в кого могло виникнути бажання забрати собі той фатальний м’яч, по якому вдарив Овен Міні.

2. Броненосець

Мою маму звали Табіта, проте, окрім бабусі, її ніхто так не називав. Бабуся терпіти не могла зменшувальних форм імен, але, щоправда, був один виняток: мене вона ніколи не називала Джоном — для неї я назавжди залишився Джонні, навіть тоді, коли для всіх інших давно зробився Джоном. Але мою маму всі завжди називали Таббі. Я пам’ятаю тільки один випадок, коли превелебний Льюїс Мерріл назвав її «Табіта», але сказано це було у присутності бабусі; до того ж у них тоді відбувалося щось на кшталт сварки чи, принаймні, серйозної суперечки. Предметом цієї суперечки було мамине рішення перейти з конгрегаціоналістської церкви до єпископальної, і превелебний містер Мерріл, звертаючись до бабусі так, ніби моєї мами в кімнаті із ними не було, сказав: «Табіта Вілрайт — це єдиний по-справжньому ангельський голос у нашому хорі, і якщо вона нас покине, хор залишиться без душі». На його виправдання мушу додати, що він лише зрідка висловлювався так по-візантійськи кучеряво, але наш із мамою перехід до іншої церкви, досить глибоко схвилював пастора, тож цілком зрозуміло, чому він говорив, наче з кафедри.

У Нью-Гемпширі часів мого дитинства ім’я Таббі зазвичай давали домашнім кицькам; і в моїй мамі теж, поза сумнівом, було щось від кішки. Звісно, не підступність і не потаємність, але інші котячі якості в ній точно були наявні: вона була такою ж охайною, граційною і врівноваженою, її так само кортіло погладити. Як і Овен Міні, моя мама завжди викликала бажання доторкнутися до неї, от тільки, ясна річ, по-іншому, і не лише у чоловіків, хоч я навіть дитиною добре бачив, як важко їм було в її товаристві тримати руки на припоні. Загалом, мушу сказати, що доторкнутися до неї кортіло геть усім, і залежно від ставлення до того, хто хотів її торкнутися, мама також поводилася точнісінько як кицька. Вона могла напустити на себе таку крижану байдужість, що пестлива рука сама собою відсмикувалася; чудово володіючи власним тілом, вона легко, мов кицька, ухилялася від небажаних доторків, прихитряючись прослизнути під простягненою до неї рукою або інстинктивно відсахнутися так стрімко, що будь-хто інший на її місці встигнув би тільки здригнутися. Але вміла вона відповідати і зовсім інакше, як реагує кицька на бажану ласку: вона відверто насолоджувалася доторком — іноді могла безсоромно вигнутися всім тілом і ще дужче пригорнутися до руки, що її гладила, і в такі миті я прямо чекав, що вона от-от тихесенько замуркоче.

Овен Міні рідко кидав слова на вітер. Натомість він ронив свої поодинокі зауваження, як монетки у воду, і кожна його ремарка, немов істина в останній інстанції, важко опускалася на саме дно, щоби залишитися там недоторканою. Так от, Овен Міні якось мені сказав: «ТВОЯ МАМА ТАКА СЕКСУАЛЬНА, ЩО Я ВЕСЬ ЧАС ЗАБУВАЮ, ЩО ВОНА НЕ ДІВЧИНА, А МАМА».

Що ж до інсинуацій тітоньки Марти, якими вона необачно поділилася з моїми двоюрідними братами і сестрою, і які потім, через десять років, досягнуть і моїх вух,— про те, що моя мама була «малою дурепою»,— я переконаний, що то було не чим іншим, як нерозумінням і заздрістю, зазвичай притаманними старшим сестрам. Тітонька Марта не зуміла розгледіти в моїй мамі найголовнішого: того, що моя мама нібито жила у чужому тілі. Зовні Табі Вілрайт нагадувала молоденьку кіноактрису, привабливу, екзальтовану, таку, що легко піддається навіюванню. Могло здатися, що вона дуже хоче сподобатись абсолютно всім,— тобто є «малою дурепою», за визначенням тітоньки Марти; а ще моя мама мала вигляд доступної жінки. Але я абсолютно впевнений у тому, що мамина натура була геть не такою, якою здавалася. Хто-хто, а я знаю напевне, що вона була майже досконалою матір’ю; єдине, чим я можу їй дорікнути як матері, це те, що вона померла так рано, не встигнувши розповісти, хто був моїм батьком. До того ж вона була щасливою жінкою, а по-справжньому щаслива жінка здатна позбавити глузду як багатьох чоловіків, так і принаймні кожну другу жінку. І якщо тіло моєї мами ніколи не знало спокою, то душа залишалася завжди спокійною і врівноваженою. Моя мати була задоволена життям, і в цьому також, на мою думку, є щось котяче. Здавалося, що їй нічого не треба у житті, окрім дитини і люблячого чоловіка,— і тут однина має критичне значення, бо їй не хотілося мати багато дітей, їй потрібен був тільки один я, і я в неї був; їй не кортіло мати багатьох чоловіків, вона потребувала лише одного, того самого, судженого долею, і незадовго до смерті вона його знайшла.

Я назвав тітоньку Марту «дуже доброю жінкою» і, відверто кажучи, саме так я і думаю: вона щедра на душевне тепло, приваблива, порядна і завжди хоче, щоби все було як належить, окрім того вона завжди ставилася до мене з любов’ю. І маму мою вона теж любила, хоча й ніколи її не розуміла; а коли нерозуміння змішується з бодай краплиною заздрості, чекай лиха.

Я вже казав, що моя мати носила обтислий одяг, але загалом одягалася дуже стримано; так, вона любила підкреслювати перса, однак тіла ніколи не оголювала, за винятком хіба що своїх рельєфних, по-дитячому невинних плечей. Плечі моя мама оголяла із задоволенням. А от щоби вона коли-небудь убралася неохайно, строкато або, не дай Боже, виклично, такого я не пригадую. Вона була настільки консервативною у виборі кольорів, що майже весь її гардероб складався з білих або чорних речей, за винятком деяких аксесуарів,— вона мала слабкість до червоного, що позначалося на кольорі практично всіх її шаликів, капелюшків, черевичок і рукавичок. Моя мама ніколи не носила одягу, що обтискає стегна, але свій тонкий стан і красиві перса показати любила. У неї насправді були найкрасивіші груди серед усіх наших мам, як справедливо зауважив Овен Міні.

Не думаю, що вона фліртувала. Як на мене, вона не загравала із чоловіками відкрито, хоча, якщо добре подумати, чи багато я міг зрозуміти у свої одинадцять? Тож, можливо, вона і фліртувала, але зовсім трішки. Я полюбляв уявляти, що вона приберігає своє кокетство виключно для бостонського потягу, а в будь-якій іншій точці простору, навіть у самому Бостоні, у цьому «жахливому місті», моя мама цілком і повністю належить тільки мені. Але, опинившись у потязі, вона, напевне, поглядає на чоловіків. Хіба чимось іншим можна пояснити, що саме в потязі вона зустріла чоловіка, який зробився моїм батьком? А через шість років, у тому ж таки бостонському потязі, зустріла іншого чоловіка, який пізніше з нею одружився? Може, міркував я, розмірений стук коліс якось її розслабляє і змушує робити дуже дивні речі? Може, в дорозі, не відчуваючи під ногами твердого ґрунту, моя мама змінюється?

Цими своїми абсурдними побоюваннями я поділився лише раз, і тільки з Овеном. Він був шокований.

— ЯК ТИ МОЖЕШ ТАКЕ НАВІТЬ ДУМАТИ ПРО СВОЮ РІДНУ МАТІР? — спитав він у мене.

— Але ж ти сам кажеш, що вона сексуальна, що ти втрачаєш глузд від її грудей,— нагадав я приятелеві.

— Я НЕ ВТРАЧАЮ ГЛУЗДУ,— заперечив Овен.

— Ну добре, я хотів сказати, що вона тобі подобається,— уточнив я.— Вона подобається всім чоловікам і хлопцям, хіба ні?

— ЗАБУДЬ ПРО ЦЕЙ ПОТЯГ,— сказав Овен.— ТВОЯ МАМА — ДОСКОНАЛА ЖІНКА. І З НЕЮ В ПОТЯЗІ НІЧОГО НЕ ВІДБУВАЄТЬСЯ.

Отже, хоча мама й казала, що зустріла мого батька в бостонському потязі, я ніколи не міг уявити, що саме там відбулось і моє зачаття. А от те, що вона у цьому ж потязі познайомилася з чоловіком, за якого потім вийшла заміж, є доведеним фактом. Ця історія не була ні вигадкою, ні таємницею. Скільки разів я просив її розповісти мені цю історію! І мама ніколи не відмовлялася, вона завжди робила це радо і розповідала щоразу те саме. А скільки разів після її смерті я просив вітчима розповісти мені цю історію! І він також завжди робив це з готовністю, але розповідав усе точнісінько, як моя мама.

Його звали Деном Нідемом. Скільки ж разів я благав Бога, щоби саме Ден виявився моїм справжнім батьком!

• • •

Одного весняного вечора 1948 року — то був четвер — мама, бабуся, я та Лідія, тільки вже без однієї ноги, обідали в нашому старому будинку на Франт-стріт. Четвер був тим днем, коли мама поверталася з Бостона, і з цього приводу наш пізній обід був трохи багатшим, аніж в інші будні. Це відбувалося невдовзі після того, як Лідії ампутували ногу,— я пам’ятаю це так добре тому, що тоді мені ще здавалося трохи дивним бачити її за столом разом із нами, а страви подавали дві нові покоївки, які виконували ту саму роботу, із якою нещодавно справлялася одна Лідія. До свого візка вона тоді ще не призвичаїлась і не дозволяла мені возити її будинком,— це дозволялося тільки бабусі, моїй мамі та ще одній із нових покоївок. Тепер я вже не пригадую всіх тодішніх правил транспортування Лідії на візку, та це й неважливо. Суть у тому, що ми саме закінчували обідати, і присутність Лідії за нашим столом ще й досі різала око, ніби свіжа фарба на стіні кімнати.

І от моя мама каже:

— Я зустріла ще одного чоловіка в нашому старому доброму потязі «Бостон — Мен».

Гадаю, вимовляючи ці слова, мама зовсім не хотіла ні шокувати, ні вразити присутніх, але її репліка миттю кинула і бабусю, і Лідію, і мене у холодний піт. Лідія, яка ще не вміла як слід керувати своїм візком, від’їхала назад і ненавмисне потягла за собою скатертину, аж усі тарілки, склянки та виделки з ножами підстрибнули на місці, а підсвічники загрозливо загойдалися. Бабуся судомно вхопилася за велику брошку під коміром блузи, немовби раптово нею вдавилася, а я так сильно прикусив нижню губу, що відчув присмак крові.

Ми всі тоді подумали, що мама висловлюється в переносному сенсі. Я, ясна річ, не був присутнім тоді, коли вона оголосила про того свого першого чоловіка, якого зустріла в потязі. Можливо, вона сказала так: «Я зустріла чоловіка в нашому старому доброму потязі “Бостон — Мен” — і ось тепер я вагітна!», а може, просто сказала: «Я чекаю на появу дитини, бо в нашому старому доброму потязі “Бостон — Мен” згрішила з незнайомцем, якого більше ніколи у житті не побачу!»

Хай там як, тим паче, що я не можу дослівно відтворити її перше оголошення, але мушу сказати, що друге вбило всіх наповал. Ніхто з нас ні на секунду не засумнівався, що вона хоче оголосити про ще одну вагітність, тільки тепер уже від іншого чоловіка!

І ніби на підтвердження того, як глибоко помилялася тітонька Марта, вважаючи мою маму «малою дурепою», мама негайно зрозуміла, про що ми всі подумали, розсміялася і сказала:

— Ні-ні, я не чекаю дитини. Більше ніяких дітей! Навіщо мені ще одна дитина? Я вже маю своє дитя. Я просто хотіла сказати, що зустріла чоловіка, який мені сподобався.

— І це зовсім інший чоловік, Табіто? — спитала бабуся, яка й досі обома руками трималася за свою брошку.

— О Господи, звісно це зовсім не той чоловік. Ну що за дурниці! — відповіла моя мама і знову розсміялася.

Схоже, той її сміх змусив Лідію трохи підсунутися до столу, хоч і з великою обережністю.

— То ти кажеш, Табіто, що познайомилася із чоловіком, який тобі сподобався? — запитала бабуся.

— Я би не розповідала вам про це, якби він мені не сподобався,— відповіла мама.— Я хочу, щоби ви з ним познайомилися,— сказала вона, звертаючись до нас усіх.

— Ти призначила йому побачення? — знову спитала бабуся.

— Та ні! Я тільки сьогодні з ним познайомилася, у сьогоднішньому потязі!

— І він тобі вже подобається? — поцікавилася Лідія голосом, настільки схожим на бабусин, що я мимохіть звів очі, аби подивитися, хто з них це сказав.

— Ну так,— серйозно відповіла мама.— Ви же знаєте, як це буває. Для цього не треба багато часу.

— І скільки разів до цього в тебе вже так бувало? — запитала бабуся.

— Правду кажучи, сьогодні це вперше,— сказала мама.— Саме тому я і знаю.

Лідія з бабусею інстинктивно повернули голови в мій бік — імовірно вони хотіли переконатися в тому, чи правильно я зрозумів мамин натяк на те, що в той перший раз, коли вона «згрішила» і це призвело до моєї появи на світ, мама не мала ніяких особливо теплих почуттів до мого батька, хай би ким він був.

Але мені на думку спало зовсім інше. Я подумав: можливо, це і є мій батько? Що як це той самий чоловік, якого вона зустріла тоді вперше, і він дізнався про мене, і йому стало цікаво, і він захотів мене побачити? І може всі ці шість років щось дуже важливе заважало йому з нами зустрітися? Зрештою, я ж народився 1942 року, коли була в розпалі війна.

І, ніби знову підтверджуючи неправоту тітоньки Марти, моя мама миттєво зрозуміла те, що я вже почав собі уявляти, тому поквапилася пояснити:

— Джонні, зрозумій, будь ласка, раз і назавжди: цей чоловік не має абсолютно ніякого стосунку до твого батька. Цього чоловіка я побачила сьогодні вперше, і він мені сподобався, от і все. Він просто мені дуже подобається, і я сподіваюся, що й тобі він теж сподобається.

— Гаразд,— сказав я, але чомусь не зміг глянути мамі в очі. Пригадую, я постійно переводив погляд з пальців Лідії, що вчепилися в підлокітники візка, на бабусині, що торсали брошку під коміром блузки.

— І чим він займається, Табіто? — поцікавилася бабуся. Це питання було цілком в дусі Вілрайтів. На думку моєї бабусі, те, чим людина займається, заробляючи на прожиття, може свідчити про її походження, і бажано, щоби це походження вело до Англії, а в ідеалі то має бути Англія сімнадцятого століття. І тому досить обмежений перелік занять, який моя бабуся могла би схвалити, був так само специфічним, як Англія сімнадцятого століття.

— Драматургією,— відповіла мама.— Він певною мірою актор, але не зовсім.

— Безробітний актор? — уточнила бабуся.

(Тепер мені здається, що працевлаштований актор її точно би не влаштував.)

— Ні, він не шукає акторської роботи, він актор-аматор,— сказала мама.

Я відразу ж подумав про людей на привокзальних майданах, які розігрують лялькові вистави, але у шість років мій лексичний запас був іще недостатнім, аби знайти правильні слова для висловлення цього припущення.

— Він викладає акторську майстерність і ставить п’єси,— пояснила мама.

— Режисер? — запитала бабуся з ноткою надії у голосі.

— Не зовсім,— відповіла мама, і бабуся знову спохмурніла.— Він їхав до Ґрейвсенда на співбесіду.

— Не уявляю, щоби тут існувала можливість влаштувати театр! — роздратовано кинула бабуся.

— Йому було призначено співбесіду в академії,— пояснила мама.— Стосовно роботи викладачем. Предмет називається «Історія драматургії», чи щось подібне. До речі, хлопці в академії самі вже ставили декілька п’єс. Пам’ятаєш, ми з Мартою навіть ходили дивитися кілька разів. Так смішно, коли вони перевдягаються дівчатами!

Із того, що я пам’ятаю, це і справді було найсмішнішим у їхніх спектаклях. Я тоді не уявляв, що створювати подібні вистави може бути справжньою роботою.

— То значить він викладач? — знову спитала бабуся. Це було на межі припустимого для Гаррієт Вілрайт, однак моїй бабусі вистачало ділової обізнаності, аби розуміти, що жалюгідні долари і центи, виплачувані викладачам (навіть у такій престижній старшій школі, як Ґрейвсендська академія), заледве здатні дотягнути до рівня заможності родин її класу.

— Так,— відповіла моя мама дещо втомленим голосом.— Так, він викладач. Він викладав сценічну майстерність в одній із приватних шкіл Бостона. А перед тим він навчався в Гарварді і закінчив його у сорок п’ятому.

— О Боже милостивий! — вигукнула бабуся.— Чому ж ти не розпочала з Гарварда?

— Він не надає цьому особливого значення,— відповіла мама.

Зате яке значення надавала цьому бабуся! Її непогамовні руки, що весь час торсали брошку під горлом, негайно заспокоїлися й опустилися на коліна. Лідія для годиться витримала невеличку паузу і ще трохи ближче підкотила візок до столу, а потім узяла до рук срібний дзвіночок і зателенькала, даючи знак покоївкам, що можна прибирати зі столу. Цим самим дзвіночком, здається, ще вчора кликали саму Лідію. Його дзенькіт допоміг нам усім струсити із себе щойно пережите заціпеніння, та лише на декілька секунд. Бабуся спохопилася, що забула спитати прізвище цього чоловіка, який сподобався моїй мамі. Ми, Вілрайти, ніколи не заспокоїмося, поки не дізнаємося прізвище людини, яка потенційно може зробитися членом нашої родини. Не приведи Господи він виявиться яким-небудь Коеном, або Каламарі, або Міні! І бабусині руки знову нервово заторсали брошку.

— Його ім’я — Деніел Нідем,— оголосила мама.

Хух, із яким же полегшенням бабуся опустила руки! Нідем! Пречудове старовинне прізвище, що нагадує про батьків-засновників; прізвище, історію якого можна було прослідкувати аж до часів заснування колонії Массачусетської затоки, якщо взагалі не до моменту заснування Ґрейвсенда. А ім’я Деніел узагалі навіювало асоціації із самим Данієлем Вебстером{11}! То що й казати — таке ім’я для Вілрайтів було більше ніж бажаним.

— Але йому більше подобається, щоби його називали просто Деном,— додала моя мама, чим змусила бабусю трохи насупитися. Моя бабуся ніколи не погоджувалася спрощувати Табіту до Таббі, і якщо їй випаде спілкуватися з Деніелом, ніколи не погодиться спростити його ім’я до вульгарного «Ден». Але Гаррієт Вілрайт була достатньо розумною жінкою, щоби інколи — коли суперечності можна було вважати неістотними, мудро промовчати.

— Отже, ви домовилися про побачення? — запитала бабуся.

— Не зовсім,— відповіла моя мама.— Та я впевнена, що побачу його знову.

— То що ж, ти нічого не спланувала? — спантеличено спитала бабуся. Невизначеність завжди її страшенно дратувала.— А що як йому не дадуть роботу в академії? Ти можеш більше ніколи його не побачити! — вигукнула вона.

— Але я точно знаю, що знову з ним побачуся,— повторила мама.

— Це ж треба! Ти іноді буваєш якоюсь жахливою всезнайкою, Табіто Вілрайт! — роздратовано відчеканила бабуся.— Не розумію, чому теперішня молодь так боїться планувати майбутнє!

У відповідь на цю тираду Лідія, як зазвичай, глибокодумно кивнула. Наскільки я розумів, її власне мовчання пояснювалося тільки тим, що бабуся промовляла вголос її, Лідії, думки, от тільки відбувалося це, як завжди, за мить перед тим, як Лідія встигала розкрити рота.

А тоді ми почули дзвінок у вхідні двері.

Лідія і бабуся витріщилися на мене, немовби лише мої друзі були аж такими неввічливими, щоб у пообідню пору припхатися в гості без запрошення.

— О небо, хто би це міг бути? — поцікавилася бабуся, і вони з Лідією водночас подивилися кожна на свій наручний годинник підкреслено довгим і задумливим поглядом. Я цього не розумів, адже було ще далеко до восьмої, стояв такий духмяний весняний вечір, і в небі ще можна було зауважити останні сліди сонячного проміння.

— Закладаюся, це він і є! — вигукнула моя мама, підвелася з-за столу й попрямувала до вхідних дверей. Вона мигцем оглянула себе у дзеркалі над буфетом, на якому вистигала печеня, схвально всміхнулася до себе й рушила до передпокою.

— То ти все ж таки призначила йому побачення? — не вгавала бабуся.— Ти його запросила?

— Не зовсім! — крикнула з передпокою мама.— Але я сказала йому, де живу!

— У сучасної молоді, я бачу, все «не зовсім»,— проказала бабуся, звертаючись більше до Лідії, ніж до мене.

— О, це вже точно,— підтакнула та.

Однак мені вже набридло їх слухати, адже я слухав ці розмови все своє свідоме життя і трохи втомився. Я поспішив слідом за мамою до передпокою, а за мною рушила бабуся, підштовхуючи поперед себе Лідію на візку. Цікавість, яка, як у ті часи полюбляли жартувати в Нью-Гемпширі, була відповідальна за смерть не однієї кішки{12}, переважила в нас правильне виховання. Ми вже давно зрозуміли, що мама ще довго не збереться бодай трохи припідняти завісу таємниці над її першою так званою «зустріччю в бостонському потязі», але вже другого її знайомця ми за будь-яку ціну побачимо на власні очі, і просто зараз. Бо Ден Нідем стояв зовсім поряд, на ґанку будинку номер вісімдесят по Франт-стріт у містечку Ґрейвсенд.

Ясна річ, моя мама й раніше зустрічалася з молодими людьми, із деякими навіть ходила на побачення, та жодного разу вона не казала, що хоче нас із кимось із них познайомити або що їй хтось із них подобається, або що вона точно знає, що «побачить його знову». Отже, ми від самого початку збагнули, що Ден Нідем — то щось виняткове, щось геть особливе.

Підозрюю, що тітонька Марта називала свою сестру «малою дурепою» ще й через те, що мою маму приваблювали чоловіки, молодші від неї за віком; але із цією своєю схильністю мама просто трохи випереджала час. Чоловіки, із якими вона ходила на побачення, і справді часто виявлялися трохи молодшими за неї. Вона навіть кілька разів зустрічалася зі старшокласниками із Ґрейвсендської академії, та й сама мама, якби свого часу вступила до коледжу, навчалася б уже на останньому курсі. Але з ними вона дійсно лише «зустрічалась», адже то були юнаки, які готувалися до університету, а їй було вже трохи за двадцять, і на руках у неї була дитина без батька, і все, що моя мама собі дозволяла,— це походи на танці, до кіно, театру або на якісь спортивні змагання.

Мушу визнати, що я мав певний досвід спілкування з деякими із тих юнаків, і вони ніколи не знали, як зі мною поводитися. Вони, чесно кажучи, не мали найменшого уявлення про те, що являє собою шестирічна дитина. Вони мені дарували або гумових каченят для ванни, або ще якісь іграшки для немовлят, або приносили як подарунок «Словник сучасного англійського слововжитку» Фаулера. Хіба не найзахопливіше читання для шестирічного хлопця? І от, коли вони вперше мене бачили, коли вони стикалися зі справжньою живою дитиною та розуміли, що я вже виріс із гумових каченят для ванни і ще не доріс до словника Фаулера, то просто навісніли, намагаючись вразити мене своїм умінням знаходити зі мною спільну мову. Тоді, наприклад, мені пропонували пограти у м’яч на задньому дворі — і це неодмінно закінчувалося тим, що м’яч летів мені прямо в обличчя,— або починали сюсюкати й просити показати улюблену іграшку, аби знати, що принести наступного разу. Однак наступний раз майже ніколи не наставав. А один тип, перш ніж узяти мене на руки,— він збирався мене почукикати на колінах,— запитав у мами, чи вмію я проситися на горщик.

— ТРЕБА БУЛО ВІДПОВІСТИ ЙОМУ «ТАК»,— порадив мені пізніше Овен Міні.— А ПОТІМ НАДЗЮРИТИ ЙОМУ НА ШТАНИ.

Одна важлива деталь про маминих «кавалерів» — усі вони були вродливими. І через те я, попри весь свій досвід спілкування з ними, виявився неготовим до зустрічі з Деном Нідемом — високим і незграбним молодиком із вогняно-рудим волоссям. Він носив окуляри, що видавалися занадто маленькими для його яйцеподібного черепа, а ідеально круглі лінзи надавали Денові напружено-розчуленого вигляду, роблячи його схожим на гігантську сову-мутанта. Після того як він пішов, бабуся сказала, що, напевне, вперше в історії Ґрейвсендської академії на роботу взяли «викладача, який має молодший вигляд, ніж його учні». Крім усього, він носив одяг, що йому не пасував: піджак був занадто тісним, рукава закороткими, а брюки були на кілька розмірів більшими, ніж потрібно, бо мотня звисала мало не до колін і складки збиралися на сідницях і стегнах, які були в нього по-жіночому повнявими — на відміну від решти худорлявого тіла.

Та я був маленьким циніком і не відразу розгледів у ньому доброту. Не встигли ще його відрекомендувати бабусі, Лідії та й навіть мені самому, як Ден Нідем поглянув просто мені в лице і сказав: «Ти, мабуть, і є Джонні. Я багато про тебе чув, якщо взагалі можливо багато почути за півтори години поїздки в бостонському потязі, і через те знаю, що тобі можна довірити на зберігання цінний пакунок». То була коричнева господарська сумка, всередині якої виднівся пакет із цупкого обгорткового паперу. «Ну от, починається»,— подумав я: знову якийсь надувний верблюд, що вміє плавати і плюватися. Але Ден Нідем сказав: «Це не для тебе. Це взагалі не для хлопців твого віку. Але я тобі довіряю. Постав цю сумку куди-небудь у таке місце, де на неї ніхто не наступить і де до неї не доберуться домашні тварини, якщо вони у вас є. І дивись — у жодному разі не підпускай до нього тварин. І не здумай його відкривати. А якщо там почне щось ворушитись, одразу же скажи мені».

І з цими словами Ден вручив мені свою торбу. Як для «Словника сучасного англійського слововжитку» вона була недостатньо важкою, а коли вже мені наказали не підпускати до неї домашніх тварин, і відразу ж повідомити, якщо пакет почне ворушитися, ясна річ, там щось живе. Я швиденько засунув сумку під невеличкий столик у передпокої,— ми називали його телефонним столиком,— і став у дверях до вітальні, звідки можна було спостерігати за тим, як Ден Нідем сідатиме.

Сідати у вітальні моєї бабусі завжди було непросто, бо більша частина здавалось би абсолютно цілих крісел і стільців насправді для цього не призначалися — то був антикваріат, який бабуся берегла «задля історії», а всім відомо, що антикварним меблям шкодить, коли на них сідають. Тому, хоча вітальня була досить щедро вмебльована м’якими стільцями та канапами, лише мала їх частина використовувалася за призначенням, і новий гість, який думав, що вже знайшов собі місце і вже згинав ноги в колінах, аби сісти, мало не підстрибував, коли бабуся нажахано скрикувала: «Ох, Боже ж ти мій, тільки не сюди! Тут не можна сидіти!». Тоді наляканий гість, намагаючись виправити помилку, націлювався на наступне крісло або канапу, але й вони, на думку моєї бабусі, також могли розвалитися на друзки чи струхлявіти просто на очах від надмірного навантаження. Бабуся, як я підозрюю, відразу ж помітила, що Ден Нідем був чоловіком поважної статури, який, до того ж, має солідного розміру сідниці, і це, без сумніву, означало, що вибору в нього залишається ще менше. Окрім того, Лідія, яка ще не встигла навчитися як слід управлятися зі своїм візком, увесь час опинялася в кого-небудь на дорозі, а мама з бабусею на той час іще не виробили в собі корисну навичку просто відсувати той візок у бік, коли у цьому виникала потреба.

Отже, у вітальні панувало ідіотське та повне ніяковості сум’яття: Ден Нідем переходив від одного дорогоцінного хирлявого крісла до іншого, а мама й бабуся весь час наштовхувалися на візок Лідії, аж поки нарешті бабуся владним голосом не скомандувала, кому куди сісти. Я намагався триматися подалі від цієї метушні і краєчком ока поглядав на зловісну господарчу торбу, уявляючи собі, що буде, якщо вона злегка заворушиться або якщо поряд раптом з’явиться якесь невідоме цуценя та або з’їсть те, що там усередині, або саме буде з’їдене. У нас удома ніколи не було тварин, оскільки бабуся вважала, що тримати домашніх тварин — це добровільно робити із себе посміховисько. Пояснювала вона це тим, що живучи із тваринами, ви мимоволі ставите себе в один ряд із ними. І все одно я добряче змучився, спостерігаючи за дорученою мені торбою, бо не хотів проґавити там ані найменшого поруху, а ще більше змучився від дурнуватої метушні дорослих, що нею супроводжувався процес їхнього знайомства. Але поступово моя увага цілковито перекинулася на торбу: я потихеньку вислизнув із вітальні, усамітнився в передпокої і всівся зі схрещеними ногами на килимку перед телефонним столиком. Боки торби за малим не дихали, і мені навіть здалося, що я вловив незнайомий, ні на що інше не схожий запах. Цей підозрілий запах мимохіть змушував мене підбиратися все ближче і ближче до торби, аж поки я остаточно не заповз під столик і не притулився до неї вухом, прислухався, а потім зазирнув усередину. Але паперовий пакет у Деновій торбі надійно приховував свій вміст від моїх повних цікавості очей.

Тим часом у вітальні точилася розмова на історичні теми, адже Ден Нідем отримав запрошення від кафедри історії. Він достатньо ґрунтовно вивчав історію в Гарварді і був належним чином підготовлений, аби читати курс історії, схвалений науковою радою Ґрейвсендської академії. «То, значить, ти отримав роботу!» — вигукнула мама.

Ден Нідем мав якийсь незвичайний підхід до викладання історії: він розглядав історію театру як ключ до розуміння історії людства. Він щось розповідав про публічні веселощі і видовища, притаманні кожній окремій історичній епосі, які були начебто здатні надати уявлення про цю епоху не згірше, ніж так звані політичні події. Але суть його міркувань не зовсім до мене доходила, бо я був украй захоплений вмістом торби в передпокої. Я знову витягнув її з-під туалетного столика, поставив собі на коліна й почав чекати, коли ж там щось почне ворушитися.

Після співбесіди зі співробітниками кафедри історії та директором академії, продовжував свою розповідь Ден Нідем, він попросив надати йому можливість виступити перед тими учнями, які цікавляться театром,— але й викладачі, якби хтось із них забажав, також могли приєднатися. І от під час цієї зустрічі він спробував наочно продемонструвати, як за допомогою певних засобів театрального мистецтва, інакше кажучи, акторських навичок, можна допомогти глядачам краще зрозуміти не лише вчинки персонажів на сцені, а й особливості часу та місця, у яких відбувається театральна дія. На такі зібрання, сказав Ден, він завжди приносить який-небудь «реквізит», щось цікаве, аби заволодіти увагою своїх учнів або, навпаки, щоби відволікти їх від того, що він збирається показати насамкінець. «А він іще те базікало»,— подумав я.

— Який реквізит? — поцікавилася бабуся.

— Так-так, який реквізит? — відлунням озвалася Лідія.

А Ден Нідем сказав, що реквізитом може бути будь-що: одного разу він узяв для цього тенісний м’яч, а ще колись — живого птаха у клітці.

Он воно що, подумав я, обмацав сумку і вирішив, що її твердий, неживий і нерухомий вміст цілком міг би бути невеличкою пташиною кліткою. Птаха, ясна річ, чіпати не можна. Але я вирішив, що бодай краєчком ока глянути на нього можу, і з завмиранням серця, намагаючись діяти якомога тихіше, так, аби ці зануди у вітальні не почули, як шурхотить паперовий пакет, злегка його розгорнув.

Морда, що витріщилася звідти просто мені в очі, аж ніяк не нагадувала пташину, і не було там ніякої клітки, що завадила би цій тварюці стрибнути на мене; мало того, ця тварюка, схоже, була не лише здатна стрибнути, але, як мені здалося, збиралася зробити це просто зараз. Уся зовнішність тварини виражала люту погрозу: її рило, вузьке й довгасте, як у лисиці, цілилося мені в обличчя, мов ствол пістолета; блискучі дикі очі світилися ненавистю та безстрашністю, а довгі, якісь доісторичні, кігті на передніх лапах так і тяглися до мене. Ця невідома тварюка скидалася на куницю в панцирі або вкритого лускою тхора.

Я голосно зойкнув. А тоді підскочив, як ужалений, геть забувши, що й досі сиджу під телефонним столиком, перекинув столик і заплутався в телефонному дроті. Коли відразу виплутатися мені не вдалось, я кинувся з передпокою до вітальні з гуркотом тягнучи за собою телефонний апарат, столик і цього небаченого звіра в господарчій торбі. Від гуркоту і відчуття власної безпорадності я зарепетував іще голосніше.

— Боже милостивий! — вигукнула бабуся.

Але Ден Нідем, ніби все було саме так і задумано, повернувся до моєї мами і весело сказав:

— От бачиш, я же казав, що він відкриє торбу.

Спочатку я подумав, що Ден Нідем такий же дурний, як і всі інші мамині «кавалери», і що він геть нічого не тямить у шестирічних дітях, адже сказати шестирічці, що торбу розкривати не можна, це приблизно те саме, що запропонувати це зробити. Але він таки дуже добре розумівся на шестирічних дітях. І взагалі варто сказати, що і йому самому в певному сенсі було не більше шести років.

— Та що там такого в тій торбі, заради всього святого? — спитала бабуся, коли я нарешті спромігся виплутатися з телефонного дроту і поповз до мами.

— Мій реквізит! — весело відповів Ден Нідем.

Авжеж, то був його реквізит. У торбі лежало опудало броненосця! Хлопчикові, який виріс у Нью-Гемпширі, броненосець здавався як мінімум маленьким динозавром, бо хто у Нью-Гемпширі, скажіть на милість, коли-небудь мав змогу бачити півметрового щура з панциром на спині та кігтями, як у мурахоїда? Взагалі-то броненосці харчуються комахами, земляними черв’яками, павуками та равликами, от тільки звідки я міг про це знати? Мені здавалося, що він зовсім не від того, щоби зжерти мене, хоч я і розумів, що йому це навряд чи вдасться.

Ден Нідем віддав його мені. То був перший презент з усіх, подарованих мені маминими «кавалерами», який я надовго зберіг. Через багато років після того, як у броненосця не стало кігтів і відвалився хвіст, висипалася набивка й опали боки, розломився навпіл ніс і десь загубилися скляні очі, я й надалі продовжував зберігати кістяні лусочки від його панцира.

Ясна річ, я полюбив броненосця, і Овен Міні його теж полюбив. Часто, коли ми з Овеном грали на горищі — доламували стару бабусину швацьку машинку або вбиралися в одяг покійного дідуся, Овен зненацька пропонував: «ХОДІМО, ВІЗЬМЕМО БРОНЕНОСЦЯ! ПРИНЕСЕМО ЙОГО СЮДИ І СХОВАЄМО В КОМІРЧИНІ!»

Комірчина, у якій зберігався одяг мого покійного дідуся, була величезною і повною таємниць: усіляких закутків і довгих полиць під стелею, а на підлозі тут і там громадилися ряди різноманітного взуття. Де ми тільки не ховали броненосця: у пахвах старого смокінга, у халявах болотних чобіт, під капелюхом для верхової їзди; ми навіть підвішували його на дідових підтяжках. Один із нас його ховав, а другий мусив знайти за допомогою самого лише кишенькового ліхтарика. І хай скільки би разів ми все це витворяли, наткнутися на опудало броненосця в темній коморі, раптово вихопити променем ліхтарика з довколишньої темряви його знавіснілу від люті морду було завжди страшно, і той, хто його знаходив, щоразу оглушливо горлав.

Іноді крики Овена спричиняли появу моєї бабусі, якій геть не затілося видиратися нагору хиткою драбиною і власноруч піднімати важку ляду, що вела на горище. Вона ставала біля підніжжя драбини і грізно гукала до нас: «Хлопці, агов! Тихіше там будьте!» Іноді вона також казала, щоби ми обережніше поводилися з її старовинною швацькою машинкою та з дідусевим одягом: мовляв, хтозна, може коли-небудь їй захочеться щось продати. «То антикварна швацька машинка, вам, сподіваюся, це зрозуміло?» — казала вона, оскільки у цьому старому будинку номер вісімдесят на Франт-стріт майже все було антикварним, але ми з Овеном достеменно знали, що моя бабуся навряд чи хоч щось із того всього коли-небудь продасть, і якщо це станеться, то явно не за її життя. Моя бабуся занадто любила свій антикваріат і не мала наміру з ним розлучатися. Тому у вітальні залишалося дедалі менше крісел і канап, на які дозволялося сідати.

Отже, ми з Овеном не сумнівалися, що весь той мотлох, що зберігається на горищі, пролежить там до кінця світу. І шукати серед усіх цих реліктів нашого жахливого броненосця (який і сам видавався якимсь реліктом давнього тваринного світу, нагадуванням про ту епоху, коли людина, виходячи зі своєї печери, щоразу ризикувала життям), полювати на цю набиту тирсою тварину серед артефактів часів юності моєї бабусі стало однією з улюблених розваг Овена Міні.

— Я НЕ МОЖУ ЙОГО ЗНАЙТИ,— кричав Овен із глибин комори.— СПОДІВАЮСЯ, ТИ НЕ СЕРЕД ЧЕРЕВИКІВ ЙОГО СХОВАВ? Я НЕ ХОЧУ НЕНАВМИСНО НА НЬОГО НАСТУПИТИ. І МАЮ НАДІЮ, ЩО ТИ НЕ ПОСТАВИВ ЙОГО НА ПОЛИЦЮ, БО Я НЕ ЛЮБЛЮ, КОЛИ ВІН НАДІ МНОЮ. ТЕРПІТИ НЕ МОЖУ, КОЛИ ВІН ДИВИТЬСЯ НА МЕНЕ ЗГОРИ. І НЕЧЕСНО СТАВИТИ ЙОГО ТАК, АБИ ВІН МІГ ВПАСТИ МЕНІ НА ГОЛОВУ, ЯКЩО Я ВИПАДКОВО ЩО-НЕБУДЬ ЗАЧЕПЛЮ, БО ЦЕ ЗАНАДТО СТРАШНО. А КОЛИ ВІН У ЯКОМУСЬ ІЗ РУКАВІВ, ЙОГО НЕМОЖЛИВО ЗНАЙТИ, ЯКЩО НЕ ПОМАЦАТИ РУКАМИ. ТОМУ ЦЕ ТАКОЖ НЕЧЕСНО!

— Овене, краще стули пельку та пошукай гарненько,— казав я.

— І В КОРОБКАХ ДЛЯ КАПЕЛЮХІВ ТАКОЖ ХОВАТИ НЕЧЕСНО,— не вгавав він, спотикаючись у темряві через купу черевиків.— І ЩОБ ВІН НА МЕНЕ ЗВІДКІЛЯСЬ ВИСТРИБНУВ ТОМУ, ЩО ТИ ЗНОВУ ПІДСТУПНО НАТЯГНУВ ПІДТЯЖКИ, ТАКОЖ НЕЧЕСНО, І ЩОБ… А-А-А-А-А-А-А-А-А-А-А! ЦЕ НЕЧЕСНО!

• • •

До того часу, як Ден Нідем приніс у моє життя таку екзотику, як те опудало броненосця або ж він сам, мої очікування незвичайного були пов’язані здебільшого з Овеном Міні та шкільними канікулами, коли ми з мамою їздили «на північ», що означало в гості до тітоньки Марти та її родини.

Для будь-кого з мешканців прибережного Нью-Гемпшира вираз «на північ» може означати практично будь-який напрямок у глиб материка; але моя тітка Марта та дядько Альфред жили поблизу Білих гір,— а цю місцевість у нас усі називають «Північним краєм»,— так от, коли вони самі чи їхні діти казали, що вирушають «на північ», то йшлося про достатньо малий відтинок шляху до одного з містечок, які розташовувалися ще трохи північніше від їхнього дому: до Бартлетта чи Джексона, тобто туди, де містяться справжні гірськолижні бази. Влітку ми ходили купатися на озеро Лавлесс-Лейк, і воно також розташовувалося «на північ» від залізничної станції «Соєр», де жили Істмени. Це була остання зупинка потяга «Бостон — Мен» перед станцією «Норт-Конвей», на якій виходила більшість лижників. Кожного разу на різдвяні та великодні канікули ми з мамою брали лижі, сідали на бостонський потяг і їхали до станції «Соєр», а від залізниці до будинку Істменів ішли пішки. Їздили ми туди і влітку,— як мінімум один раз,— і тоді йти від станції було навіть легше, бо не заважали лижі.

Ці мандрівки потягом,— а на дорогу зазвичай ішло не менше двох годин,— надавали мені реальне уявлення про те, як мама щочетверга їздить у протилежному напрямку — на південь до Бостона, куди сам я потрапляв дуже рідко. Але мені завжди здавалося, що пасажири, які прямують на північ, докорінно відрізняються від тих, які повертаються до міста; лижники, любителі пішохідних прогулянок і купання в гірських озерах, як на мене, були геть не схожими на людей, які поспішають на любовне побачення або на ділову зустріч. Ці поїздки «на північ» я сприймав ніби якийсь обряд і пам’ятаю їх досі. А от повернення до Ґрейвсенда не згадалося мені жодного разу. Зворотний шлях, хай би звідки я повертався, і зараз вводить мене в нудне заціпеніння чи у важку дрімоту.

Щоразу, вирушаючи до станції «Соєр», ми з мамою детально й довго обговорювали, до якого вікна вагона нам сісти: до лівого, звідки видно гору Чокоруа, чи до правого, звідки відкривається широкий краєвид на озеро Оссіпі. Дивлячись на гору Чокоруа можна було визначити, скільки снігу буде там, куди ми прямуємо, зате на озері зазвичай відбувалося більше цікавого, і через те ми іноді обирали Оссіпі. А ще ми полюбляли грати в одну гру, коли потрібно було вгадати, хто з пасажирів виходитиме на якій станції, і тоді непомітно для себе я з’їдав цілу купу маленьких канапок, що їх подають у цьому потязі до чаю,— тих самих, з обрізаною скоринкою. Ясна річ, після цього в мене було виправдання для неодмінного походу до знаменитої кімнатки з діркою в підлозі, що гойдалася разом із вагоном, і де піді мною пролітали шпали так стрімко, що аж рябило в очах, і де смердюче повітря зі свистом обдувало голий зад.

Мама завжди намагалася відмовити мене від походу до поїздного туалету: «Джонні, ми вже дуже скоро прибудемо на станцію “Соєр”. Може тобі краще трішечки потерпіти до дому тітоньки Марти, де тобі буде комфортніше?» — запитувала вона.

І так, і ні. Взагалі-то я майже завжди міг потерпіти, але тут ішлося не тільки про те, щоби спорожнити сечовий міхур і кишечник перед зустріччю із двоюрідними братами та сестрою. Для мене було важливо заздалегідь випробувати свою хоробрість, адже це досить страшно — сидіти оголеним тілом прямо над цією небезпечною дірою та уявляти собі, що будь-якої миті який-небудь шматок вугілля або костиль, що відірветься від шпали, може підскочити і довбанути тебе по сраці. А кишечник і сечовий міхур я хотів спорожнити ще й тому, що зовсім скоро на мене чекало тяжке випробування, бо просто від вхідних дверей кузени починали виробляти зі мною всілякі акробатичні трюки, іноді досить жорстокі, і я мусив спочатку зібратися на силах, тобто злегка себе полякати, щоби підготуватися до тих прикростей, що обіцяли чергові канікули.

Я ніколи не назвав би своїх двоюрідних братів і сестру хуліганами; вони були просто веселими і безтурботними шибайголовами, які з найкращих міркувань намагалися мене «розворушити», от тільки під словом «розворушити» вони розуміли не зовсім те, що розумів я, звиклий до жіночого товариства в будинку номер вісімдесят на Франт-стріт. Адже я ніколи не влаштовував бійцівських змагань із бабусею і не боксував із Лідією, навіть коли вона ще мала обидві ноги. Я грав із мамою в крокет, але ж крокет не контактний вид спорту. А оскільки моїм найкращим другом був Овен Міні, я не дуже-то звик до всілякого штовхання та борюкання, хай навіть і жартівливого.

Моя мама любила свою сестру та її чоловіка; і вони теж її любили — це було видно неозброєним оком, оскільки вони завжди щиро раділи її приїздам. Навіть я це відчував, і мама, поза сумнівами, була їм дуже вдячна за гостинність, адже тут вона могла хоч трохи відпочити від бабусиної владної розважливості.

Бабуся приїжджала до Соєра лише на декілька днів щороку, на Різдво та влітку, коли вибирала для свого королівського візиту якийсь один вікенд. А загалом «Північний край» її не дуже приваблював. І хоча моя бабуся виявляла безмежне терпіння до того безладу, який я вносив у мирне доросле життя мешканців будинку на Франт-стріт, і достатньо поблажливо ставилася до ігор, що ми влаштовували в нашому старому особняку разом із Овеном Міні, варто сказати, що її терпіння дуже швидко закінчувалося, коли всі її онуки збиралися в одному місці; і тоді вже не мало значення, у чиєму домі все це відбувалося. Істмени зазвичай приїжджали до Ґрейвсенда на День подяки, і після того бабуся впродовж кількох місяців, згадуючи про цю подію, неодмінно вживала такі слова, як «збитки» та «розгром».

Мої двоюрідні брати і сестра були дуже енергійними і полюбляли всілякі змагання, тому бабуся називала їх виключно «вояками». Тож коли ми сходилися разом, для мене наставало немовби інше життя. Я божеволів від радості в їхній присутності, та водночас вони мене по-справжньому жахали. У передчутті зустрічі з кузенами я не знаходив собі місця від збудження, але вже через декілька днів не знав, куди від них втекти: я починав сумувати за своїми спокійними усамітненими розвагами, за Овеном Міні і навіть за постійними, хоч і завжди справедливими, бабусиними докорами.

Із нас чотирьох — Ноя, Саймона, Естер і мене — я був наймолодшим. Різниця між мною та Естер була мінімальною — вона народилася лише на кілька місяців раніше, але завжди була вищою зростом від мене. Саймон був старший на два, а Ной аж на три роки. Різниця, звичайно, не надто велика, але всі вони були більшими за мене, аж поки в підлітковому віці я не підріс; крім того, у них завжди все виходило краще, ніж у мене.

Оскільки мої кузени виросли в «Північному краї», то не дивно, що вони були просто казковими лижниками. Мене ж у найкращому разі можна було назвати обережним лижником: я старанно наслідував мамині повільні, широкі та вишукані, але далекі від небезпек віражі. Моя мати непогано стояла на лижах і була тим, кого називають лижницею «середніх здібностей». Вона завжди зберігала самовладання і вважала, що суть цього виду спорту полягає не у швидкості і не в підкоренні нових гірських схилів. А мої двоюрідні брати з сестрою звикли влаштовувати перегони, несучись униз схилами, «підрізати» одне одного і збивати з ніг. Вони дуже рідко каталися прокладеними маршрутами, натомість за першої ж нагоди тягнули мене до лісу, де сніг був глибоким і розсипчастим. Я намагався від них не відставати і швидко забував про обережний та консервативний стиль катання, якого навчала мене мама, тож закінчувалося все тим, що я або в’їжджав у дерево, або повисав на загороджувальному щиті, або губив свої лижні окуляри десь у гірському струмку із крижаною водою.

Кузени були щирими у своїх намаганнях навчити мене ставити лижі паралельно та підстрибувати на них, але той, хто має можливість кататися лише під час шкільних канікул, ніколи не дорівняється в лижній майстерності до тих, хто народився і виріс у горах. Ці троє поводилися так демонстративно виклично, що, зрештою, мені робилося не цікаво кататися з мамою. Я почувався трохи винним, що залишав її саму, хоча, маю визнати, моїй мамі дуже рідко доводилося довго нудьгувати на самоті: наприкінці дня обов’язково з’являвся якийсь тип (начебто лижний інструктор, а може серед них і насправді іноді траплялися лижні інструктори), який їхав поруч і явно тішився можливістю надати їй кілька уроків лижної майстерності.

Із катання на лижах із кузенами я найкраще пам’ятаю, як кочуся з гори — на спині чи на боку, довго й ганебно, і як Ной із Саймоном підбирають зі снігу мої лижні палиці, рукавиці, шапку — все, із чим я неминуче розлучався дорогою.

— Ти як? Нормально? — запитував мене найстарший брат Ной.— Це мало такий вигляд, ніби тобі не зібрати кісток.

— Це було кльово! — вигукував Саймон.

Мій брат Саймон полюбляв падати; він навмисно розганявся аж так, аби під кінець спуску дати сторчака.

— Будеш і далі так падати — залишишся без потомства,— казала моя сестра Естер, яка у будь-якій події нашого спільного дитинства неодмінно знаходила що-небудь сексуально збуджуюче чи сексуально травмуюче.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Про Джона Ірвінга

Джон Ірвінг (справжнє ім’я Джон Воллес Блант-молодший) народився в містечку Ексетер у штаті Нью-Гемпшир 1942 року. Він був, за його власним зізнанням, вельми похмурим хлопчиком, хоча й мав у школі відмінні оцінки з англійської мови і літератури і вже у випускному класі точно знав, що хоче писати романи. Однак справжнє заохочення до красного письменства Ірвінг відчув лише в Нью-Гемпширському університеті, коли познайомився з молодим романістом на ім’я Джон Юнт. «Виявилося, що все дуже просто,— пізніше пригадував він.— Юнт був першою людиною, яка зауважила, що все, хай би чим я займався, окрім, звичайно, письменства, виходило в мене не дуже добре і не задовольняло навіть мене самого».

Починаючи з 1961 року Джон Ірвінг навчався в університетах Айови, Відня і Піттсбурга, а 1965 року отримав ступінь бакалавра з відзнакою в Нью-Гемпширському університеті. Минуло лише три роки, і дебютний роман письменника-початківця «Свободу ведмедям» (1968) отримав визнання читачів і схвальний відгук такого прискіпливого поціновувача, як Курт Воннегут.

Сьогодні Джон Ірвінг є автором шістнадцяти романів, що принесли йому всесвітню славу та безліч престижних премій. Більшість його книжок перекладені 35 мовами світу. Серед найвідоміших романів письменника — «Світ очима Гарпа» (1979), удостоєний Національної книжкової премії США, «Правила будинку сидру» (1985), «Молитва за Овена Міні» (1989) і «Доки я тебе не знайду» (2005). На жаль, український читач досі мав можливість познайомитися лише з двома книжками Джона Ірвінга — романами «Доки я тебе не знайду» і «Правила будинку сидру (обидва вийшли друком у видавництві «Фабула»). Але це були лише «перші ластівки» — і ось маємо «Молитву за Овена Міні» українською, і це ще далеко не все.

Наразі «Молитва за Овена Міні» — визнана американська класика; роман включений до переліку двохсот найкращих книжок минулого століття за версією ВВС і навіть частково екранізований. Згодом стрічка за мотивами «Молитви» отримала прокатну назву «Саймон Бірч» (1998). Але чому ж «частково»? Річ у тім, що сам Джон Ірвінг ніколи не вірив, що цей роман, завдяки його складності та багатоплановості, може бути успішно екранізований.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.