На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Галина Матвєєва

КЛЮЧ СОЛЬ

Роман

Видавничий дім «Фабула»
2024

© Галина Матвєєва, текст, 2024

© ВД «Фабула», 2024

ISBN 978-617-522-195-2 (epub)

Усі права збережено.
Жодної частини цієї книжки не може бути відтворено або передано в будь-якій формі або будь-якими засобами, електронними чи механічними, включно з фотокопією, записом чи будь-якою системою зберігання та пошуку інформації, без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Матвєєва Галина

М33   Ключ соль. Роман. — Харків : ВД «Фабула», 2024. — 288 с.

ISBN 978-617-522-190-7

Події роману Галини Матвєєвої «Ключ соль» охоплюють часовий проміжок від кінця 1990-х років минулого століття до першого року повномасштабної російсько-української війни. Головні герої книжки —скрипаль Семен Штейнгарт і піаністка Інна Холодіна — харківські музиканти, яких ще за часів навчання в консерваторії зв’язали відносини, набагато більш глибокі, ніж дружба. І йдеться у книжці не лише про музику, хоча і музики тут удосталь,— так само, як і жартів, сварок, кохань, таємниць і втрат. Усе, як у житті.

УДК 82-311.2

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Ключ соль — знак музичної нотації, із якого зазвичай починаються фортепіанні і скрипкові партії.

До моєї кімнати п’ять кроків або вісім стрибків.

Хм, це раніше можна було припустити, що кімната належить мені. Останнім часом тут облаштувалася Ніколь. Входжу. Ну а як же? Ковдра на підлозі, альбом, маркери розкидані просто під ногами. Дякувати Богу, не впав. О, це вже цікаво! Мишаче шурхотіння з-під столу. Зараз мені незручно присідати навпочіпки — нахиляюся, спираючись на стіл. Маленькі нігтики бузкового кольору старанно вишкрябують з коробки гігієнічні тампони та викладають рядочком, наче набої.

— І що на це скаже мама?

— Курче-тепер-мені-це-ні-до-чого,— скоромовить Ніколь, витягає останній і задоволено погладжує долонею целюлозні циліндрики.

— Це якесь нове слово. Я його раніше не чув від тебе.— Усідаюся на стільницю.

— Це не моє, це мамине слово. І зовсім не нове, старе.

— То це мама так висловилася? — уточнюю про всяк випадок.

Під столом мугикання і зітхання. Схоже, Ніколь вирішує — чи розповісти подробиці. Копиця кучерів визирає зі сховища. Ніколь збирає маркери до коробки з-попід тампонів. Я впевнений, що десь у домівці є підставка для маркерів або тубус, але, найвірогідніше, там уже заховано щось інше. Ніколь любить розсадити ляльок довкруж грубої книжки і сервірувати на палітурці чаювання, іграшковий стіл використати як стартову платформу для ракети, а підхожу деталь конструктора поставити догори дриґом і нашпигувати сухими квітами.

— Так. Я зуби чистила, а вона про щось собі думала, переклала коробку з полиці на пралку і сказала. Як ти в лютому поїхав, вона взяла звичку говорити вголос різні такі слова.

— Му-гу.

Ніколь вмощується на ковдрі по-турецьки. Всі маркери не вмістилися до коробки, тому зелений і чорний затиснуті в кулачку.

— Хочеш, я намалюю на твоїй укороченій нозі травичку і квіти? — Вона схиляє голову на бік і роздивляється куксу.

— Давай,— погоджуюся я.

Ніколь випростовує ноги і підсовується разом із ковдрою, наче летить на килимі-літаку.

— Буде лоскотно,— попереджає вона.

— Я витримаю,— посміхаюся.

— А ти хотів грати? — Товста зелена стеблина повзе по моїй нозі.

Такаю. Насправді лоскотно. Мружуся. Ніколь старанно зафарбовує листочок, робить паузу, дивиться на свою роботу і каже:

— Ще отут метелика намалюю. Малесенького.

— До-о-бре,— нестерпно лоскотно.

— А що ти хотів грати?

От де вона навчилася тих лікарських фокусів з ігнорування дискомфорту пацієнтів? Розліплюю повіки і губи, кажу:

— Літо.

Аllеgrоmоdеrаtо{1}. Пауза вісім тактів. Акцентуючи ре три восьмих, фа половинна...

Наприкінці листопада бісить геть усе. Наприклад, коли у відчинені двері кімнати всувається розпашіла пика сусіда-альтиста, шкіриться і просить «прєзік». Та ну! Чому би не зробити подлянку сусідові, який постійно тирить щось у кухні? Ну, бляха, привів ти дівчину до себе, чого б заздалегідь резинок не накупити? Преться по сусідах, раптом у когось є, ясно, що до мене передусім. Визираю в коридор. А вона… такі губи, наче журавлину надавили. Уявляю, як він її мацатиме й роздягатиме, бридко стає, тому кажу: «Вона тобі не дасть». Сусід нумо далі себе ж топити — лається, каже, ніби мені шкода його виручити. Та боже збав! Віддав усі, що були в кишені, ще й успіху побажав. Таке задоволення! Повертаюся до своєї кімнати, регочу, чую, як він щось каже їй навздогін, але вона вже побігла.

Пауза вісім тактів… Відкладаю смичок. «VeranoPorteño»{2} нецікаво грати. Це про людей похилого віку, які сидять у вуличній кав’ярні і цокотять ложечками по креманках з підталим морозивом. Їм нема куди поспішати. Вони чекають… ледь не сказав «смерті». Коли я стану відомим і багатим, неодмінно додам до репертуару цей респектабельний твір. Гратиму його з кількома музикантами. Із духових запрошу Асю. Бо вона справжня подруга. Я вже тричі сконав би з голоду, якби не вона. Питання не в приготуванні їжі — це я вмію, але так і не навчився рівномірно і зважено розподіляти ресурси. У неділю під гарний настрій можу наварити баняк так званого «рагу»; звісно, за раз це самому не здолати, тому кличу сусідів, друзів, подруг, улаштовую вечірку. На ранок баняк порожній, голова гуде, як той-таки баняк, і геть незрозуміло, що їстиму протягом тижня. Можна, звісно, піти в гості до якоїсь дівчини, от хоч би з вокального відділення чи з хореографічного… Але у цьому разі спочатку потрапиш у ліжко, а вже потім за стіл. Або ще гірше: треба освідчитися, щоби нагодували. Тільки до Асі я можу постукати з пластиковою тарілкою в зубах. Моя подруга зітхає, сміється і веде мене на блочну кухню гуртожитку Конси{3}.

— Спершу треба придивитися, що за людина, а вже потім із нею спати, Сім-Сіме,— пояснює вона життєві основи, відрізає манікюрними ножицями дві сосиски від блискучої гірлянди і ховає залишок у холодильник.

— Та я ж придивляюся,— покірно бурмочу, стежачи за тим, як Ася вправляється із целофановою обгорткою і закидає сосиски в окріп.

— Аж ніяк! Із тим, як ти поводишся… Мої сусідки по кімнаті досі згадують, як ти прийшов до мене на чай в одних джинсах і кросівках на босу ногу.

— Я ж пояснив, що все виправ. І цукерки приніс. У чому справа?

Ася звільнила руки, то тепер схрещує їх на грудях і суворо виголошує:

— Ти занадто екстравагантний. Оце до тебе й чіпляються такі ж скажені, як ти. А нормальних дівчат ти відлякуєш.

— Я?!

Я шокований.

— Так. Хотіла познайомити тебе зі своєю подружкою Інною, а вона тільки почула «Сім-Сім» — зойкнула та побігла на маршрутку. Ну, ясно: ти вже встиг справити на неї враження.

— Інна? — уточнюю я.— Не пригадую нікого з таким ім’ям. Як виглядає?

— Симпатична. Фортепіано. Темненька, як ти, тільки в тебе волосся покручене, а в неї лише трохи хвилясте. Дві коси довгі.— Асі несила чекати, поки згадаю, про кого йдеться, тож вона переходить до con moto{4}: — Та на історії України вона разом із нами завжди на «горі» сідає! Хоча ти зазвичай на цих лекціях спиш.

— А-а-а…— Виринає обличчя, точніше, губи, ті самі. Темні коси. Невдале побачення мого сусіда-альтиста. Ася зверхньо посміхається, викладає на мою тарілку половину своєї вечері:

— Тільки одразу все не ковтай, потроху!

Сідаю на підвіконня, слухняно відділяю шматок сосиски виделкою, дмухаю на нього, зосереджено пережовую і чемно питаю:

— Ну, а в тебе як справи?

— Один юрист, другий із ХПІ і ще спортсмен,— подруга задоволено примружується, заправляє за вуха руді завитки.

Роблю вигляд, що зараз впаду.

— І ці люди забороняють мені длубатися в носі?!

Ася розгнівано виставляє поперед себе виделку:

— Я ж придивляюся, оцінюю перш ніж щось! — Наколює сосиску й ображено жує.

Тільки б не розплакалася! Тому кажу:

— Асю, ти найпорядніша людина з усіх, кого я знаю.

Вона озивається, дивлячись собі в тарілку:

— Завтра сидітимеш голодний, бо в мене побачення…

— Асю!

Хто ж мене за язика тягнув, жував би мовчки!

— Мівіну на вагу й підошви з картоплею купи. Бюджетний варіант.

Задирає голову.

— Я цього не вживаю,— тягну якомога жалісніше.

— То ти ще й гурман!

Пробачила.

* * *

Перший курс. Тридцять перше грудня, вечір. Святкувати почав ще зранку: завітала приятелька з режисерського факультету, поскаржилася, що нема кому відкоркувати шампанське. Допоміг. Келихів не виявилося. Пили із пляшки. Пообливалися. Роздяглися. Швидкий секс. Вона пішла. Я бігом у душову, бо з голови до ніг липкий від того частування, а двері зачинені зсередини. Дурня якась. Чую звідти схлипи. Дівчина?

— Хто це? — питаю.

— А хто це?

— Чайковський! Відчиняй! — вже злюся.

— Я не можу, вибачте…— знов схлипує. Знайоме «вибачте».

— Інна? — питаю.

— Так… Семен? — із-за дверей.

Оце, думаю, людина-халепа! Знову хтось її образив. Виявляється, у неї місячне раптом почалося, а прокладок немає. В Асі теж немає. Зітхаю:

— Гаразд, я ці штуки бачив лише розпаковані. Як воно зветься? Якісь технічні характеристики? Ультрастронг? Ребристі?

Вона сміється. Каже:

— Будь-які. Головне, щоби не менше, ніж три краплі.

Квест. У передноворічний вечір надибати в кіоску біля гуртожитку жіночі прокладки. Думав, що у продавчині станеться напад, так вона реготала… Добре. Подвиг — done. Тепер я обізнаний у цій дівочій темі також. Бонусом було дивитися, як Інна танцює на вечірці з новим залицяльником, і знати, що йому сьогодні нічого не світить.

Інна дотепна. Гарно рухається. Вміє пити. Всі понабиралися, включно з її кавалером (я його не засуджую — такий облом!), а Інна досить твердо попрямувала зі мною провітритися.

— А де твоє взуття? — Десь між третім і другим поверхами, я помічаю, що вона боса.

— Хм, мабуть, під столом залишилося.— Сміється.

— Повертаємося? — Надто різко змахнув рукою, аж хитнувся.

— Та ну!..— Інна вередливо кривить красиві губи.

— Пальці відморозиш-ш-ш-ш…— друга спроба.— Відморозиш же-ж-ж…

— Я ж не ногами граю.— Сміється. І я теж сміюся.

Повсідалися на сходах, бо вже не стало сил на прогулянку. Кажу Інні, що з нею весело, і якби в мене була молодша сестра, то нехай би така. А вона на це відповідає, що їй достатньо, у неї вже є три старші брати. Намагається швидко загнути потрібну кількість пальців. Не виходить. Боже, яка кумедна…

* * *

— Ні! — сказав я Микиті одразу, як її побачив.

— Будь ласка, Сім-Сіме! Ти ж мені друг?

Ось до чого дійшло! Гаразд, Микито. Буде як завжди.

Мій друг Микита легких шляхів не обирає. Ніколи. Міг піти вчитися до ХАІ{5}, у цьому виші його родичі викладають, обидва дідусі. Тільки і клопоту — із факультетом визначитися. А він пішов на режисерський. До «Котла»{6}. Родина пробачила Микиті цей фінт лише за рік. Вивчився. Дипломна вистава. Міг обрати що завгодно і поставити під мінусовку, але ж мій друг по-іншому бачить! Обрав «Скляний звіринець»{7}. Такого навигадував! Актори тільки що по стелі не стрибали! А я грав на скрипці. Поки тривали прогони, повитріщатися на те, що там коїлося, бігали й актори, і музиканти, тому на виставу набилася повна зала. Як Микита ту білявку угледів, не розумію. Щойно пішов його дипломний керівник, друг учепився мені в руку й почав умовляти:

— Ти підкотиш — зірка зіркою, ошелешиш її, а я вже далі.

— Що далі? Ти ж режисер чи хто? Далі зазвичай ми йдемо з дівчиною до моєї кімнати — і зранку я вже тобі не друг. Вигадай щось краще.

Микита супиться, поглядає, чи раптом не пішла його обраниця, заспокоюється і каже:

— Тоді поводься так, аби вона жахнулася.

— Заради тебе я і колесом пройдуся. Але мені треба келих,— кажу.

— Для хоробрості? — питає Микита.

— Ні, як реквізит! — Починаю дратуватися.

Та що ж це з ним? Затьмарення якесь! Микита хвилюється, навіть не залив чайний пакетик окропом, тільки притискає нитчастий хвостик пальцем до стінки горнятка. Рука, мабуть, затерпла. Забираю в нього те горнятко, ховаю пакетик у кишеню Микитиного піджака й кажу:

— Слідкуй, аби твоя красуня мене не вбила. Тільки-

но підніму руку — мчи до нас!

— Му-гу…

Сподіваюся, що це обіцянка, бо очі в Микити в розфокусі. Наливаю собі вишневого соку з коробки і рушаю до означеної глядачки. Звісно, поруч із нею вже хтось товчеться, щось їй розповідає. Дівчина ледь ворушить важкими чорними віями, нудиться, бідолашна, навіть не дивиться на свого візаві. Чую:

— Більш-менш стерпно грав лише скрипаль.

— Стерпно? Хіба що гучніше за всіх,— заперечує дівчина.

Голос у неї — капець! Коливання від хрипу до вереску. Кажу перше, що спадає на думку:

— До твого волання мені далеко.

Вона мене почула. Продовжую, поки не оговталася від першого шоку:

— Ти з вокального відділення?

Дівчина озирається. Потягую сік, не зводячи з неї очей. Вона витримує погляд, відповідає:

— Ні.

Гаразд, можна посунути цього нав’язливого хлопа, який пне із себе театрального критика, нехай подякує, що врятував йому життя. Іди вже, телепню! Продовжую майже впритул:

— Дай-но вгадаю! Струнних я знаю всіх, а ти часом…

— У тебе вино крапає,— каже вона.

Допиваю все, що залишилося, повільно облизую пальці. Оце нерви в людини! Я б уже на її місці тікав світ за очі. Микито! Допоможи! Піднімаю руку з порожнім горнятком. Нарешті чую за спиною голос Микити:

— Мій друг вам не заважає?..

Відбув, ху-у-ух! Далі Микита вже сам, і Боже йому на поміч!

Усе ж я маю дрібку надії, що між моїм другом і цією білявкою швидко виникне взаємна й потужна ненависть, і житимуть вони довго і щасливо, але на безпечній відстані одне від одного.

* * *

Ні! От казав же Микиті, що ця дівчина всіх переїде, та хто ж мене слухав?! Його прекрасна Олена зійшлася з Асею та Інною. Ще і зіпсувала обох. Розраховував влітку від неї відпочити — та де там! Як Ася та Інна її до себе прийняли, геть не розумію! Це ніби перець чилі у пломбірі. Тепер ці троє щось постійно мутять разом. Підписуються грати будь-де та будь-що, ще й мене із собою тягнуть. Олена невтомно штовхає їх на нові й нові авантюри. Чи то до німецького культурного товариства з концертом, чи то до польського. Життя не стало!

А Микита щасливий. Йому навіть подобається, як Олена його зве — Мікі. Бридота! Двометровий атлет — і тішиться мишачим прізвиськом. Збирається одружуватися. Каже, це кохання з першого погляду. Ні, ну то як подивитися, звісно… Микита старший від мене на чотири роки, але не усвідомлюю, де він був, коли всі його однолітки клеїли дівчат? Режисерський факультет! Мабуть, чекав на диплом, щоб узагалі пальцем не ворушити, а дівки самі до нього косяком ішли. Але такої, як Олена, точно не дочекався би. Її завжди забагато. Кощава, однак примудряється зайняти собою весь наявний простір. Говорить гучніше за всіх, пахтить — наче парфумерна крамниця вибухнула. Але ніде правди діти, грає добре. Жінка з акордеоном — це жінка з характером.

Ні, часом вона мене бісить! Я не маю можливості зосереджено готуватися до конкурсів, тому що мене заздалегідь вписують у якусь концертну програму, а вже потім питають, чи згоден я. При цьому так: Ася вмовляє мене у пральні. Це в нас уже відпрацьований процес. Ася пере все біле, рожеве, блідо-блакитне, тобто ліфчики, сорочки, сарафани і хустки. Купляє особливий порошок, щось мудрує з кондиціонером. А я все строкате і чорне, тобто шкарпетки, брюки, джинси і линялі футболки.

— А сорочки концертні чому не приніс? — ніби мимохідь питає Ася.

— Та навіщо їх прати? Конкурс у вересні тільки. І вони начебто чисті…— Кажу, а сам подумки згадую, чи все насправді так, як мені здається.

А подруга вже по-зміїному вивертає:

— О! То чом би тобі з нами не зіграти наступного тижня? «Пори року» Вівальді. Ми ж на ансамблі це з тобою грали, тобі це легко…

Або Інна щось таке заводить. Але вона не вміє, як Ася,— одразу напрямки:

— Знаєш, Сім-Сіме, Олена домовилася наступної середи…

— Нащо воно тобі? — питаю.

— Цікаво ж! — сміється.

Боже, наче дитина! Я б ні за що не хотів бути в неї першим — як потім у ці очі дивитися? Загалом мені щастить не встрявати в таке…

* * *

Сидимо з Інною у затінку біля «Холодильника»{8} та чекаємо на Олену з Асею. Ми щойно піднялися Бурсацьким від Блажки{9}. Спітнілі й червоні, задоволені закупами. Тепер я володар двадцяти пар шкарпеток і лляної сорочки. Інна придбала собі окуляри-колеса до порваних на колінах джинсів та ще якусь незрозумілу ганчірку, що її нарекла саронгом. Добре, хто я, щоби сперечатися про моду?

— Це бемоль чи мертва дрозофіла? — питаю, напружуючи зір, аби роздивитися партитуру в напівзотлілій збірці.

— Де? — Інна здіймає брову, виринає зі своїх мрій, я підсовую до неї сіро-коричневі сторінки.— Звідки ти взяв ці спорохнявілі ноти?

— Я побожився нікому не розповідати,— кажу, нахиляючись до її щоки.

У неї сіль виступила під очима, у мене, мабуть, так само.

— Та годі тобі! — Інна сміється. Її коси закручені у дві гулі, як у Леї зі «StarWars», з лівої стирчить шпилька.

Питаю:

— Знаєш, чому я Сім-Сім?

— Звісно,— Інна наче висвистує слова.— Це перше, що на нашому потоці про тебе розповідають.

Хитаю головою, роблю видих, наче мені парко від її слів. Кажу:

— О боже, жінки! Нічого подібного.

— То чому?

Аби здаватися серйозним, стишуюся і кажу повільно:

— Я тобі зізнаюся, а ти мені розкажеш щось таке, про що ніхто не знає.

— Гаразд,— погоджується Інна.

— Я знаю хід до підземелля зі скарбами,— починаю розповідати, маючи на увазі підвал свого приятеля-антиквара Адася, але обриваю себе.

Інна відводить убік темні зіниці:

— А я тобі ледь не зізналася, що граю в ресторані.

— Ого! — видихаю я.— То ти крута! Це ж квантовий стрибок у порівнянні з метро!

— Я в метро грати не можу, бо піаніно не пройде через турнікет,— каже вона.

Витягає з торби нові окуляри, ховає за ними очі і сором’язливо запитує:

— Хочеш пограти зі мною разом?

— Так! — із притиском відповідають обидві мої зменшені копії у тонкій металевій оправі.

* * *

Уночі напередодні концерту мені наснилося, що ресторан «Фрегат» — це справжній бандюганський шалман, де за кожним столиком мафіозі з повіями, а ми з подругою на маленькій сцені граємо «Угорський танець» Брамса. А потім, увечері, самому було смішно про це згадувати. То був зовсім домашній концерт! Інну у закладі всі знають, бо її батько обслуговує ресторанне обладнання — холодильники, м’ясорубку, плиту — геть усе. Нагодували нас так, що ми ледве дихали.

Батько в Інни — мовчазний бородань. Геть сивий. Цікавий. Подібних хіба на музейних світлинах початку минулого століття побачиш…

Події наступного дня можна переповідати як анекдот. Зранку забігли з Інною до «Фрегата» привітатися, бо були поруч, у бібліотеці, копіювали ноти для курсової. Звісно ж, від власниці ресторану пані Віри голодним не втечеш. Бо тоді вона застосує свій голос масового враження, і прикличе на допомогу Інчиного батька:

— Валику-у-у! Як це? Діти їсти не хочуть!

— По канапці хіба…— здається Інна, сподіваючись, що цим усе й обмежиться.

Пані Вірі подобається пригощати і дивитися, як людям смакує. Тож вона посадила нас за столик, стала поруч і задоволено споглядала наш з Інною бранч, аж тут задзеленчав її мобільний. Ця екзотична махіна з антеною ледве вміщалася у великій кишені її фартуха.

— Алло! — гучно відповіла рестораторка, впізнала голос у слухавці і продовжила тихіше.— Шо? Хто тобі таке сказав? Ага. Бувай…

Пані Віра із силою притиснула кнопку скиду, чоло її пішло зморшками, ще якийсь час вона дивилася на зелене віконечко дисплею, рахуючи витрачені секунди розмови, а потім звернулася до шеф-кухарки Петрівни, яка власноруч винесла нам з Інною полумиски з окрошкою:

— От же ж собаки, а!

— Що таке? — занепокоїлася Петрівна.

— Хтось наплів, що ми аж так забагатіли, що в нас тут циганський ансамбль грає! Нє, ну прикинь! Лєнка дзвоне, каже — знайомий мєнт до нас вчора заходив, а в нас циган зі скрипкою!..

Цієї миті я ковтав останній кусень канапки і ледь не вдавився, спіймавши на собі остовпілі погляди Інни і пані Віри.

Першою вибухнула сміхом Інна, за нею рестораторка.

— Тю, дурні! — похитала головою Петрівна.— Йой, ложки вам не дала! Зараз…

* * *

Тепер можу відчиняти двері в Консі ногою — посів перше місце на міжнародному конкурсі. Стипендія, премія, заліки «автоматом». Позавчора святкували в гуртожитку. Випито було стільки, що ноги мене вже не тримали. Сперся на стіл. Раптом хтось із дівчат, здається Олена (хоч вона божиться, що то був хтось інший), каже:

— А слабо тобі це каприччо зараз зіграти?

— Ні,— відповідаю, хоча не можу навіть роздивитися, із ким закладаюся.

— Доведи! — під’юджує жіночий голос.

— Добре,— кажу.— Неси скрипку, Микито!

Сам собі думаю, що поки друг із кухні через весь поверх до моєї кімнати і назад дістанеться, я трошки протверезію. Сідаю на краєчок стільниці, схрещую руки на грудях, аби корпус тримати, чекаю. Хтось кричить, щоби поспішали.

— Не спи, Сім-Сіме! — шепоче Ася.

Але непереборна сила завалює мене на стіл. Чую хрупання зім’ятих пластикових стаканчиків і картонок із-під піци та зойки дівчат. Кілька пляшок я таки перекинув, щось покотилося, дзенькнуло та захлюпало. Хтось із хлопців сміється і каже, що концерту не буде. Тоді я, не розтуляючи повік, волаю:

— Скрипку!

Всі регочуть. Відштовхуюся ногою від підлоги та трохи проїжджаю стільницею, поки не відчуваю під головою пустки.

— Скр-р-рипку! — повторюю.

Ніхто вже не хихоче. Микита вкладає мені в руки інструмент і питає, чи потрібні мені ноти.

— Ноти не треба… я напам’ять…— верзу не своїм язиком, притуляюся щокою до скрипки і веду:

«Та-та-ра-тара-та-рам-та-та-ра-та-тарам…»

Вистачило і цього. Всі частини грати не став. Оплески. Обійми. Як наступного дня розповідав Микита, мене обціловували якісь першокурсниці — на щастя, такі ж захмелені, як і я. За версією Асі, саме ці дівчата стягнули мене зі столу та повели в душ. Микита стверджував, що я піднявся самостійно, а дівчата приєдналися вже тоді, як я з душової поплентався до своєї кімнати. Олена прокоментувала вечірку в тому сенсі, що я спіймав зірку й тому поводжуся як скотина. А Інна сказала, що пішла раніше, бо її чекали вдома, і про всі мої витівки лише чула.

Узагалі Інна останнім часом підозріло ввічливо поводиться. От ненавиджу таке: образиться і не каже, чому саме! А як я можу вибачитися, якщо не здогадуюся, чим завинив? Спитав, чи візьме мене із собою до ресторану пограти Брамса. «У тебе, мабуть, є інші справи»,— солодко відказує Інна. Капець! Звісно, у мене купа інших справ, але чому би не повідомити, через які саме «справи» подруга на мене сердиться? Від Асі теж не добитися. А може, вона й не знає…

* * *

— Краще би ми ліжка зсунули. Треба було домовитися, як будемо лягати, перш ніж святкувати День святого Патрика. От сусіди в Сім-Сіма налигалися — і в ліжечка, як у дитячому садочку, а ми тут як бомжі на підлозі! — бухтить Микита.

Ася перекидає пудову руку кавалера-боксера зі свого стегна кудись убік і каже гучним шепотом:

— Що тобі не спиться, Микито?! От бери приклад: спортсмен мій вирубився.

— Може, то для нього звичний стан? Дали по голові, і він прильог? — сичить Олена.

Микита порскає і цікавиться в нареченої:

— Оленьочку, тобі не холодно?

— Хххр-р-р…— видає один з трьох моїх сусідів по кімнаті. Ковдра повзе з моїх ніг. Я не витримую:

— Микито, хіба Олена казала, що мерзне? Що ти тягнеш?!

— Це не я,— шепоче Микита.

— Це мій боксер,— вуркоче за спиною Ася.— Все. Це був його останній шанс стати цивілізованою людиною. Завтра відправлю його подалі.

— Шкода пацана! Він мені декорації допомагав тягати,— зітхає Микита.

— І їв, як не в себе. А віскарь закінчився? — питаю я.

— Для тебе — так,— відрубає Олена.

Відколи це вона керує розподілом спиртного у нашій компанії?

— Асю,— шепочу й намагаюся хоч трошки розвести отерплі кінцівки,— Асюню, спитай в Олени про віскарь!

— Ммм? — озивається Ася і закидає на мене ногу. «Флейтистку ніхто не переп’є!» — стверджує вона під час усіх гулянок, а в певний момент просто вирубається.

Обережно вивільняю праву руку і перекладаю Асіну ногу до пари. Піднімаю занімілу власну ногу й роблю спробу вхопитися пальцями за край ковдри сусіда. З-поза міцної Микитиної спини вигулькує білява копна. Я аж здригаюся. Копна каже Оленчиним голосом:

— Шо це ти, Сім-Сіме? У балет подався?

— Тю на тебе! Налякала! — шепочу я.

— Змерз? — цікавиться Олена. Цокочу зубами у відповідь.— То до Інни притулися. Чи боїшся образити почуття віруючих?

Відвертаюся. Інна до мене спиною, пухнастими косами мені в ніс, ліктем — під ребро. Прикриваю ковдрою її плече, кажу:

— Інна хороша…

— Надто хороша для тебе,— озивається Олена.

* * *

Поїхав на весняний конкурс, залишив подругу без нагляду — і на тобі! Забіг до Конси на лекцію, а Інни нема. Ася дивується, чого це я нервую, каже, що в нашої дівчинки нарешті нормальний хлопець, він старший від нас, поляк, викладає на курсах. Таки дострибалися вони по цих концертах!

Три дні в Консі не з’являлася. Олена владнала зі старостою групи, щоби та не ставила Інні прогули. Мені дівчата заборонили до ресторану заходити, навіть оминати наказали, бо там, виявляється, страшенна конспірація: Інна збрехала батькам, що ночує в дівчат у гуртожитку через репетиції курсового ансамблю. І якщо мене побачать хоч її батько, хоч пані Віра, то, звісно, спитають, а я можу щось не те бовкнути. Паскудство! Яцек… Та хто він такий? Хто цей хлопець?! Я його вб’ю…

Нарешті Інна осяяла виш своєю присутністю! Здається щасливою, принаймні повсякчас усміхається. Всілася на лекції поруч. Не вгаває: мовляв, документи вже оформляють. Її варшавський król{10} освідчився, познайомився з батьками, і влітку вони все — Мендельсон і закордон… Як швидко вона подорослішала! Серйозно так каже:

— Хочу щось на згадку про тебе.

Отакої!

— Каприз? Оце місце, де піано на соль? — питаю.

— Так. Ти ж навіть п’яний його зіграєш! — І сміється.

Обіцяю записати сідішку. Розповідаю, що серед моїх подружок начебто є радіоведуча. А ще мною цікавиться дружина звукорежисера. Та навколо мене купа жінок! Але чому Інні це байдуже?

Не можу її бачити. Тільки-но Інна з’являється поруч, боюся щось дурне бовкнути. Волосся її відтепер до всього липне. Одяг наче інший став. Як я тих ґудзиків, кнопок, блискавок раніше не помічав? Мені ввижається, що якось зачеплюся за Інну, або випадково торкнуся, або пригорну до себе, а вона ж тепер чужа жінка. Чужа. Жінка.

Граю за звуконепроникним склом у студії. Пан Ніколо таки геній, бо його нотами можу кричати:

— Інко-о-о-о-о-о, навіщо ти їде-е-е-е-е-еш? І-і-і-і-нко-о-о, на-а-а-а-що?..

Виходжу із-за скла, до мене притискаються чиїсь схвильовані груди, яскраво нафарбовані губи вимовляють:

— Це неперевершено! Божественно! Як ти це робиш?

Відповідаю у проколоту кількома кульчиками вушну раковину:

— Беру смичок і воджу по струнах туди-сюди. Часом швидко, часом повільно.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Про авторку

Галина Матвєєва (1978) народилася в Харкові. Закінчила Харківський національний університет міського господарства імені О. М. Бекетова за спеціальністю інженер-енергетик. Працювала інженеркою, дизайнеркою корпусних меблів, перукаркою, б’ютіменеджеркою, двірничкою, весільною шоферкою, реставраторкою театральних костюмів, редакторкою сайтів, укладачкою збірок дитячої літератури.

Навчалася на курсах письменницької майстерності від «Літосвіта».

Є співзасновницею (разом із Наталкою Маринчак) творчої майстерні «РRОавторська Резиденція» (2019), авторкою двох віршованих книжок для дітей.

Оповідання Галини Матвєєвої неодноразово входили до антологій короткої прози українських письменників. Але справжнє визнання принесли письменниці опубліковані останніми роками романи «Майже» (2018), «Жіночий лікар» (2019) і «Сон короля» (2023).

¹ Помірно швидко, музичний темп (іт.). Повернутися

² «Буенос-Айрес, літо» — перша композиція із циклу танго Астора П’яццоли «Пори року в Буенос-Айресі». Повернутися

³ Студентська назва музичних факультетів Харківського національного університету мистецтв ім. І. П. Котляревського. Повернутися

⁴ Соn mоtо — помірний музичний темп із рухом. Повернутися

⁵ Харківський авіаційний інститут. Повернутися

⁶ «Котел» — Харківський університет мистецтв ім. І. П. Котляревського. Повернутися

⁷ П’єса Тенессі Вільямса. Повернутися

⁸ «Холодильник» — народна назва скульптурного монументу радянських часів, що був у ті часи розташований у центрі Харкова. Повернутися

⁹ Блажка — загальновживана назва Благовіщенського ринку. Повернутися

¹⁰ Король (пол.). Повернутися

¹¹ Алюзія на пісню гурту «Smokie» «Living Next Door To Alice». Повернутися

¹² Автомобіль (пол.). Повернутися

¹³ Добраніч! (Пол.) Повернутися

¹⁴ Клап — відкидна кришка, що прикриває клавіатуру піаніно. Повернутися

¹⁵ «G. Schwechten» — піаніно берлінської мануфактури Георга Швехтена. Повернутися

¹⁶ Деташе (фр. détacher — відокремлювати) — прийом виконання на скрипці та віолончелі, коли музикант виконує кожну ноту окремим рухом смичка, без відриву від струни, змінюючи напрям його руху. Повернутися

¹⁷ Сонфіле (фр. sonfile — звук, що тягнеться) — один зі способів вилучення звуку на смичкових інструментах. Повернутися

¹⁸ О, бідолашний Симон! (Іт.) Повернутися

¹⁹ Вигук, що позначає складну емоційну ситуацію (іт.). Повернутися

²⁰ Продам (пол.). Повернутися

²¹ Костел — собор Успіння Пресвятої Діви Марії у Харкові. Повернутися

²² Градусник — термометр на стіні будинку номер 1 по вулиці Сумській, традиційне місце зустрічей; Баби — половецькі скульптури біля будівлі Історичного музею. Повернутися

²³ Dolce espressivo — ніжно, виразно (іт.). Про манеру виконання. Повернутися

²⁴ Моя провина. (Лат.) Повернутися

²⁵ Занадто (англ.). Повернутися

²⁶ «Гей! Учителі! Залиште дітей у спокої…» — рядок із композиції гурту «Ріnk Flоуd» «Another brick in the wall». Повернутися

²⁷ Так у Польщі називають новорічну ніч. Повернутися

²⁸ Помилка (пол.). Повернутися

²⁹ Італійська народна пісня. Повернутися

³⁰ Дитячий садок (пол.). Повернутися

³¹ Що це за фігня! (Пол.) Повернутися

³² Вибачте, я вас не розумію (пол.). Повернутися

³³ Гаразд (іт.). Повернутися

³⁴ О, моє янголятко! (Іт.) Повернутися

³⁵ Привіт, хлопці! (Іт.) Повернутися

³⁶ Живо, швидко. Музичний темп. Повернутися

³⁷ Дуже швидко! Повернутися

³⁸ Будь ласка! (Іт.) Повернутися

³⁹ Щасливого Нового року (івр.). Повернутися

⁴⁰ Та зажди! (Пол.) Повернутися

⁴¹ Можливо. (Пол.) Повернутися

⁴² Вони не пройдуть! (Ісп.) Повернутися

⁴³ А пані? Хіба пані не поїде? (Пол.) Повернутися

⁴⁴ Якби я міг зберігати час у пляшці… (англ.) Повернутися

⁴⁵ Зона, де не відбуваються активні бойові зіткнення. Повернутися

⁴⁶ Доброго вечора, ми з України! (Іт.) Повернутися

⁴⁷ Так, це я (іт.). Повернутися

⁴⁸ Якісний турнікет для зупинки кровотечі. Коштує приблизно 1500 грн. Повернутися

⁴⁹ Провінція на півдні Португалії, звідки повернувся до України Дойч. Повернутися

⁵⁰ «Швидко» й «повільно» — назви музичних темпів. Повернутися

⁵¹ «Під синьою фляжкою» — найвідоміша львівська кнайпа біля площі Ринок. Повернутися

⁵² Оклюзійні пов’язки — спеціальні пластири із клапаном для закриття ран у грудній клітці. Повернутися

⁵³ Антку, будь ласка, повтори це в повільному темпі. Вимкну відео і мікрофон, але буду уважно слухати! (Пол.) Повернутися

⁵⁴ Невеликий механічний орган без клавіш у вигляді коробки з лямкою, що надівається на плече. Повернутися

⁵⁵ Мартле — ударний штрих із гострим акцентом на початку при грі на смичкових інструментах, подібний до приголосної в потоці мовлення, і завжди з паузою поміж звуками. Повернутися

⁵⁶ Треба жити життя! (Іт.) Повернутися

⁵⁷ Перша точка, де поранені отримують медичну допомогу. Повернутися

⁵⁸ Слова з польської гри «Черга». Повернутися

⁵⁹ Повертаймося до стресу! (Англ.) Повернутися

⁶⁰ Варшавський барбакан — одна з небагатьох уцілілих частин фортифікаційних споруд XVI сторіччя, що захищали польську столицю. Повернутися