На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Джесс Кідд

БЕЗСМЕРТЯ У СКЛІ

Роман

Видавничий дім «Фабула»
2025

Оригінальна назва твору:
THINGS IN JARS

Copyright © 2019 by Jess Kidd
© Т. Бойко, пер. з англ., 2024
© ВД «Фабула», 2025

ISBN 978-617-522-287-4 (epub)

Усі права збережено.
Жодної частини цієї книжки не може бути відтворено або передано в будь-якій формі або будь-якими засобами, електронними чи механічними, включно з фотокопією, записом чи будь-якою системою зберігання та пошуку інформації, без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Кідд Джесс

К38 Безсмертя у склі. Роман / пер. з англ. Т. Бойко. — Харків : ВД «Фабула», 2025. — 416 с.

ISBN 978-617-522-286-7

Лондон. 1863 рік. Приватна розслідувачка Брайді Дівайн має розкрити викрадення шестирічної Крістабель, таємної доньки баронета Едмунда Бервіка, надприродні здібності якої зробили її ласою здобиччю для нечистих на руку колекціонерів і дослідників усіляких природних див. Розплутати цю загадкову справу неординарній рудоволосій детективці допомагають помережений татуюваннями привид відомого боксера, економка заввишки сім футів і талановитий хімік.

Ця чарівна готична містерія руйнує межу між фактом і казкою та досліджує, що означає бути людиною в нелюдські часи.

УДК 82-312.9

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Пролог

Бліда, як могильний хробак, вона має страхітливий вигляд. Перелякано дивиться на нього з ліжка. Очі стрибають, як ті дві рибки: якийсь зайда — ліхтар — двері — якийсь зайда. Наче ними, скаламученими й засмученими, вона намагається збагнути, як усе це можна поєднати між собою.

Вона сліпа?

Ні. Вона добре його бачить; він знає, що вона все бачить. Ось її очі стежать за ним, а він підкрадається до неї.

Вона гарна.

Навіть дуже гарна. Ангел із церковного цвинтаря, витесана з мармуру, кучері зі слонової кістки, очі бліді, немов два білі камінці. Але ж ні, то не камінці, а яскраві великі перли, ніжно-рожеві!

Він міг би до неї доторкнутися: погладити її по личку, потримати за кінчик милого підборіддя, намотати білявий кучерик на свій палець.

Її губи починають ворушитися, надимаються і змінюють форму, ніби вона моцується щось зробити, немовби тужиться видати звук.

Без зайвих роздумів він затуляє її рота долонею, яка у світлі ліхтаря на тлі її блідої шкіри здається чорною. Вона хмуриться, попри пута сердито дриґає ногами та скидає із себе покривало. Має дві ноги, як у дівчинки. Дві сухорляві білі ноги і дві сухорляві білі руки, а між ними майже нічого.

Потім вона втишується, лежить нерухомо, важко дихає. Вогка воскова шкіра, віддих холодний: якийсь неприродний холод, немовби від живого трупа.

І тоді знову той запах, тепер відчутніший — різкий запах солі з відкритого моря, гострий повів чорнильних водоростей. Вона втуплюється в нього перламутровими очима. Він відчуває на долоні слизькі виступи її зубів і швидке, вологе мацання її язика.

Чоловікові здається, що його голова розколюється, наче черепашка молюска, а дитина постукує по цій черепашці, обмацує її, запихає свої тонкі пальчики всередину його розуму. Торкається, дражнить тріпотливе осердя. Вона бавиться всередині його голови, наче з карасиками в банці, ніби хлюпається в калюжі на скелі та вдивляється в неї. Мізинцем зачіпає за спогад і витягає його, а тоді ще один і ще. Один за одним дівчинка виловлює їх — його спогади. Тримає їх на долоньці, вони зблискують і мерехтять; кожен із них — сльозинка у своїй досконалості.

Хлопчик посковзнувся на мокрій бруківці — сам, ніхто його не чіпав, ішов за возом із картоплиною в руці.

Жінка із сонячним відблиском на волоссі повертає до дверей, о, це дружина його брата!

Чотириденне лошатко стоїть на зеленому полі, чистий білий проблиск світиться на його гарненькому носі.

Дівчинка нахиляє долоньку й дивиться, як котяться сльози.

Чоловіка охоплює паніка. Щось у ньому розростається — чиста й непереборна відраза, сильне раптове бажання вбити цю істоту. Задушити її, зацідити їй в обличчя, скрутити їй шию, як молодому курчаті.

Голос усередині його єства, шепелявий голос дитини, насміхається з нього. Хіба він не найбезжалісніший негідник, який задушив би власну матір і не скривився? Хіба він не вчиняв страхітливі речі, страшні злочини, не обмежуючи себе ні в чому? А тут боїться дарувати найбільшу милість.

Чоловік із жахом дивиться на дитину, а дитина — на нього.

Він послаблює тиск своєї долоні й видобуває ніж.

Похитнувся та яскравіше спалахнув у дверях ліхтар — це заходить няня. Кілька років відсиділа у темній, кривуляє на одну ногу, сама чиста й охайна, але має нечистий рот, бо грішить язиком, звикла чинити свої погані справи. Це все їй навіть до вподоби. Оті позаду неї немовби особиста охорона — двоє чоловіків, чиї обличчя під самі очі зав’язано хустками. Незвичайні вони птахи; руки зігнуті в ліктях, крутять головами, хода легка, прислухаються, кліпають очима. Повсякчас остерігаються засідки.

— Ану не чіпай її,— каже до нього няня.— Відійди від неї.

Чоловік підводить очі, вагається, а дитина кусає його напрочуд гострими зубами. Він відсмикує руку, ошелешений, і бачить низку отворів — крихітних, але глибоких.

Няня проштовхується повз нього до краю ліжка, зиркнувши на вкушену руку:

— Ти пошкодуєш про це, мій тюльпане.

Вона демонстративно натягає тонкі кольчужні рукавиці, відстібає ремені, якими дитину прив’язано до ліжка, і вбирає її в збрую з міцної тканини: спочатку одну руку, потім другу, схрещує їх на грудях, зв’язує ноги. Дитина пручається з роззявленим ротом.

Чоловік стоїть приголомшений, зігнувши руку. Червоні лінії тягнуться від долоні до зап’ястя, далі до ліктя, а знаки від зубів багровішають і чорніють. Він викручує руку й тисне на шкіру. На чолі та губі з’являються крапельки поту. Що то за дитина, кусається, наче щур? Він уявляє як отрута — він навіть відчуває її — розходиться всім тілом, від руки до серця, легень, а тоді в кишківник і до кінчиків пальців на ногах. Пекуча отрута поширюється, раптовий вогонь, що спалює все на своєму шляху. А тоді лінії зникають, а знаки від зубів тьмяніють, ставши схожими на уколи шпилькою.

Увесь цей час істота спостерігає за ним, її очі темніють — звичайно ж, це гра світла, що падає від ліхтаря! Двійко очей відполірованого гагату, їхня поверхня пласка, дивовижно пласка.

Стоячи спиною до дитини, няня тихо дає розпорядження:

— Загорніть її, покладіть у мішок, швидко, зважайте на її рот.

Вони завивають дитину в парусиновий стаксель, роблячи щось схоже на гамак.

Чоловік, вигинає руку в різні боки, придивляється до уколів шпилькою, а тоді раптом розуміє, що не може вимовити жодного слова. Видає звук, голосний звук, а потім чутно булькотання з кількох приголосних. Припадає на коліна, ніби той вірянин, і падає навзнак на килимок під каміном. Він би заверещав не своїм голосом, якби міг, але спроможний лишень простягати руки. Лежить, хапаючи ротом повітря, немовби кинута на землю рибина.

З підлоги спостерігає за двома чоловіками, що піднімають згорток. Рухаються вони обережно, немовби під водою.

Шкутильгає няня, тримає в руці ліхтар, дивиться на чоловіка під каміном. Її діагноз: він у тяжкому стані, обличчя посіріло, як його сиве коротко підстрижене волосся. Ще не старий, але життя пішло на спад, а тепер ще й отаке.

Він починає схлипувати.

Няня і сама би пустила сльозу, бо втрачає спритного злодія, що виймав зуби, навіть не розтуляючи жертві рота.

Вона важко опускається на коліна.

— Зажмурся, хлопче,— шепоче вона.— Це мені дуже допоможе.

Скручена в парусиновому гамаку, вона ніби невагома. Але ті двоє чоловіків воліли б нести щось набагато важче. Звісно, вони кпили з няні, коли почули її розповідь у таверні, бо перехилили не по одному келишку. Але тепер на власні очі бачать, що в дитині справді, як няня і казала, зачаїлося зло.

Бо чого той чолов’яга раптом укляк? Вони намагалися його навіть не торкнутися. Виносити чолов’ягу звідти було би ще гірше, ніж залишити там самого, до того ж вони бажали якнайшвидше вшитися. Сповита дитина погойдується між ними, лупає величезними очиськами в тьмяному світлі ліхтаря; о, тепер вони таки бачать у ній зло. Поки доходять до сходів, обоє вкриваються потом і ледве втримуються, аби щосили не гримнути нею об стіну. Один із них уже вистрілив би їй в око; другий готовий розпанахати їй горло. Обом страшенно хочеться скинути її з горішніх сходів на самий низ.

Але за ними пильнує няня. Пошепки віддає накази, стусанами міцних пальців у їхні руки та ребра спрямовує в потрібний бік.

Вимагає належного виконання роботи за гроші.

— Навіть не думайте собі! — каже няня тихо й наполегливо.— Ні про що таке навіть не думайте. Підіймайте її — отак — і йдемо.

Цієї ночі великий будинок мовчить, чути хіба що наших зайд, які, затамувавши подих, тихцем човгають коридорами зі своєю сповитою ношею. Увесь час напоготові, прислухаються, чи бува не заскрипіла мостина, не рипнули якісь двері, не розбудили вони когось, хто сторожко спить.

Але челядь дає хропака. Економка в охайному ліжку, у чистенькому нічному ковпаку й оборках (як та ложка, відкладена до кращих часів) оглядає уві сні шафи з білизною. Усміхається до бездоганно рівних стосів, свіжих, як небо, чистих, як хмари. Дворецький навіть уві сні, у нічній сорочці, належно стоїть на варті безкрайньої пивниці. У темних кутках хихочуть пляшки. Вони самі себе відкорковують і кличуть його медовими голосами. Співають пісні про важкі грона, що позгинали виноградні лози, про сонячні схили пагорбів і забутий службовий обов’язок — отакі чари цього напою! Але він міцніше стискає свій ліхтар і не спиняється. А покоївкам у їхніх мансардних гніздечках сняться омнібуси та пантоміми. Смачно хропе під теплими простирадлами кухарка, що просякла випарами бренді й лягла спати вбрана,— пухка, як сливовий пудинг. Їй сняться незрівнянні суфле; вона наздоганяє їх, пливучи під вітрилом у каструлі морем із підливки. Усі перебувають у забутті, обтулені ковдрами, посапують у переддосвітній тиші.

Цієї ночі великий будинок мовчить, хіба що чути принишклі кроки наших зайд, які похапцем покидають його, скориставшись дверима для челяді.

У дворі лежать отруєні собаки, з їхніх морд звисає піна, а легкий вітерець куйовдить шерсть — він летів сюди з моря довгі милі понад лісами, полями та шляхами, аби попідмітати гравій на доріжці, потанцювати навколо коминів на даху та посвистіти в замкових шпаринах.

Лишень миші не сплять, не спить і кухонний кіт із хитрими очима, підступний і мовчазний, якому кортить схопити їхні тлусті тушки. Оце прокляття комори зі змієподібним хвостом спостерігає за постатями, що квапливо рухаються викладеним бруківкою двором, кидаючи позаду себе тіні від місячного сяєва. Сова бачить, як вони завертають за ріг будинку. Ширяє над ними на безшумних крилах, як той привид.

А ось і господар садиби. Він також не спить.

У його кабінеті світиться лампа, він нервує, бентежиться, розмірковує, щось перевіряє. Він схилився над своїм писанням, його гарні бакенбарди посріблені сивиною, його чоло зморщене. Він міг би бути провидцем, мабуть, винаходить майбутнє, бо щось буркоче, примовляє, аби воно збулося.

Надворі, перетинаючи терасу, рухаються тіні.

Можливо, почувши їхні кроки, господар садиби дивиться у вікно, але, не зауваживши жодних змін у нічному небі, знову поринає у свої роздуми.

Тіні швидко рухаються галявиною до воріт, дві з них несуть між собою здобич, третя шкутильгає за ними.

Згорток коливається над самою землею. Дитина відчуває, як трава чиркає об парусину. Відчуває на своєму обличчі нічне повітря та вдихає його, і зітхає так, що й не чути.

Заколихане море пробуджується і відгукується рефреном хвиль, що розбиваються об глинистий сланець. У небі відгукується дощ, що має піти; збирається буря. Усі річки, потоки, болота, озера, драговини, калюжі, кінські водопої та криниці прокидаються та відгукуються, додаючи свої голоси: слабкі й заповзятливі, дзюркотливі та клекотливі, болотисті й чисті.

Дитина підводить погляд угору. Вона вперше бачить зорі!

Вона всміхається до них, а зорі дивляться на неї та дрібно мерехтять.

Тоді вони починають яскравіти, з новою силою, у глибокому темному океані неба.

Вересень 1863 року

Роздiл 1

Крук вирівнюється в плавному польоті, розпустивши пір’я віялом. Він упевнено ковзає висхідними та низхідними потоками, повертає голову то в один, то в інший бік. Перед його чорними, як застигла смола, очима лежить Лондон, і гострому пташиному зору не завадить ані пелена туману, ані мла, ані серпанок!

Під собою він бачить вулиці та провулки, фабрики та майстерні, парки та тюрми, величаві кам’яниці та житлові будинки, дахи, димарі та верхівки дерев. І звивисту, іноді сяйливу, Темзу — власне брудне дзеркало неба. Крук залишає річку позаду та прямує до церкви зі шпилем і вежею з годинником, що здіймається на пагорбі. Облітає її та сідає на дах, шурхаючи крильми. Дзьобає цегляну кладку, лишайник, випорожнення метеликів, усе, що трапляється. Боком підходить до ґарґульї і дзьобом лагідно проводить по її очах, потім злегка вдаряє по них.

Ґарґулья призначена для вивергання дощової води зі своєї роззявленої пащі на паперть. Парафіяни (колись вони тут були) скаржилися на забиті ринви, але в усьому була винна ґарґулья, яка затримувала воду, аби потім раптом випустити потік на прихожан унизу, коли ті стояли біля Божого порога і, здригаючись, з острахом дивилися в небо.

Крук перестрибує на край даху над папертю й дивиться вниз.

Там стоїть жінка: позирає вгору, але не здригається. Брайді Дівайн не з тих, хто часто сіпається.

А яка ж вона?

Невисока повнява статечна жінка за тридцять, одягнена у фіолетове вбрання, що дивовижно й жахливо контрастує з яскраво-рудим волоссям, заправленим (здебільшого) усередину її білого вдовиного чіпця. Вона в напівтраурній сукні, добре скроєній, але не крикливій і не модній. Поверх чіпця одягнено чорний, оздоблений пір’ям капор, надзвичайно потворний на вигляд. Її міцні чорні черевички начищені до блиску. Вона не дружить із криноліном; її спідниці не пишні, а шнурівка на талії настільки вільна, наскільки дозволяє респектабельність. Її накидка, сіра з фіолетовою облямівкою, досить коротка. Загалом вона практична жінка або принаймні така, що вважає практичним уміння протискатись у двері, підійматися сходами та дихати на повні груди. Біля її ніг лікарська валіза, латана-перелатана, старомодна, шкіра засмальцьована.

Брайді виймає з кишені люльку. А на маєш: що за звичка в такої, здавалося би, пристойної жінки? Та вона обачно курить під покровом безлюдної церкви (а не пихкає на Стренді, як оті пройди з волосатими підборіддями й кошиками на голові).

Крук роздивляється її з цікавістю.

Жінка підморгує птахові. У цьому її русі — якесь чортовиння. Крук відповідає тихим карканням.

Птах обзирає ґарґулью. Нізвідки не витікає анітрохи води; у ґарґульї суха паща, а губи застигли в порожній гримасі.

Заспокоєний, крук здіймається у височінь.

Брайді Дівайн проводжає поглядом птаха, що зникає в далечині. У церковному дворі тепер ворушаться хіба що її думки, зауважує жінка. Повз навстіж розчинені ворота час від часу торохкотить віз чи екіпаж. А загалом між Брайді та світом височить чимала стіна, і жінці цього достатньо.

Вона видихає повітря, обертає обличчя до сонця: осіннє тепло густіше та приємніше, ніж літня спека, у ньому відчувається м’який відхід задушливої пори року. Брайді із приємністю підставляє під сонячне проміння чоло і щоки. Треба тішитися, що сонце знайшло чистий клапоть неба та пробилося до землі (у ці похмурі, задимлені, імлисті й туманні дні).

Брайді наодинці із вересневим сонцем, своїми думками та люлькою.

Ця люлька геть непримітна: зроблена з глини, має звичайну форму, але її зручно тримати в руці та в щілині між зубами, дешева, таку полюбляють ірландські базарні гарпії. Короткий чубук і маленька чашка, аби ніс якоїсь мегери звисав над нею та не давав дощу намочити тютюн. Сама люлька, може, і непримітна, але її вміст неабиякий. Останнім часом Брайді почала додавати до свого звичайного смердючого курива крапельку «Бронхіальної бальзамної суміші» Прудо. Крихка, смолиста речовина, що згоряє з приємним ароматом ладану, за яким слідує різкий хімічний сопух. Цей запах не такий уже й відразливий, як здається, оскільки бадьорить і розслабляє водночас. Достатньо додати трохи більше бальзаму Прудо, й отримаєш кольорові думки, а якщо втричі збільшити дозу — узагалі не матимеш ніяких думок.

«Бронхіальна бальзамна суміш» Прудо — це тільки одне з найвідоміших збуджувальних творінь Румольда Фортитьюда Прудо, хіміка-експериментатора, токсиколога та фахівця з медичної юриспруденції. Попередні легендарні продукти Прудо — «Загадковий караван» і «Ярмаркова каламута» — переносили курців у стан блаженства або цілковитої нечутливості. Усі ці суміші мають постійних вірних прихильників серед найбільш азартних друзів винахідника, до яких належить і Брайді.

Але зараз люлька порожня. Брайді вже все викурила.

Вона кладе в рот мундштук, думає. Було б непогано мати ще трохи тютюну. Дим не затьмарив би її думок, лишень заповнив легені.

Закурила би будь-що; простацьке та благотворне чи нудотне й огидне, потерть крамаря або насолоду джентльмена.

Немов у відповідь на її бажання, у дальньому кутку подвір’я каплиці в повітря здіймається струминка диму. Брайді сприймає це як гарний знак.

Біля пишної гробниці обласканої успіхом родини м’ясників Брайді бачить розпростертого чоловіка. Дві речі одразу впадають їй в око.

По-перше, на чоловікові однозначно немає всього одягу (його гардероб складається з циліндра, черевиків і панталон).

По-друге, вона бачить крізь нього.

Їй не треба докладати жодних зусиль, аби прочитати напис, який, за всіма законами, має бути затулений тілом чоловіка. Вона бачить навіть ангелів на декоративному кам’яному фризі.

Це однозначно якийсь геніальний трюк — наче привид Пеппера!{1} Десь мусять бути дзеркала, ширми, чорний шовк або щось таке, бо це вигадка ілюзіоніста, його фантасмагорія. Побіжний огляд сусідніх могил не дає жодного результату.

Брайді спантеличена. Якщо відсутнє будь-яке зовнішнє пояснення присутності цього прозорого, наполовину вбраного чоловіка, тоді причина має бути внутрішньою. Але вона щось не пригадує, аби прозорі й наполовину одягнені чоловіки ставали наслідком уживання «Бронхіальної бальзамної суміші» Прудо. Хоча перелік побічних дій таки доволі довгий, серед іншого є пітливість очних яблук і надмірна чутливість до гри на акордеоні.

Вона вирішує ґрунтовно обстежити привид із ніг до голови. Циліндр насунуто на очі власника. Він, як і його власник, прозорий. Попри все це, Брайді зауважує, що головний убір знав кращі часи. Він має вм’ятини на тулії та деформовані криси.

Прозорий чоловік оголений до пояса; спортивні білі панталони обтискають сідниці й обвисли на колінах. Черевики розшнуровано, а кулаки недбало обмотано не вельми чистими бинтами, що порозпускалися. Має широкі груди, великі біцепси, товсту шию, плечистий. І весь змережений татуюванням: від корми до носа.

Під загнутими донизу крисами циліндра — ніс, який, видно, не раз було зламано, чисто поголене підборіддя і блискучі чорні вуса (чималих розмірів, майстерно навощені, безумовно, з претензією на вишуканість). З рота звисає люлька. Час від часу він нею пихкає. Струминка диму вже стала геть тонкою та не має помітного запаху. Під час затягування тютюн у чаші люльки світиться блакиттю.

Брайді цікаво, чи має чолов’яга зайву дрібку тютюну, і якщо має, чи буде й він прозорим.

Тим часом чоловік, мабуть, відчувши її присутність, недбало посуває циліндр угору. Розплющує очі й зустрічається з нею поглядом. Стривожений, він схоплюється на ноги та виставляє перед собою кулаки.

Дивина та й годі.

Татуювання, що прикрашає його тіло,— тепер Брайді бачить це дуже добре,— насправді рухаються. Їй одразу спадає на думку мімоскоп Девіна{2}. Пристрій хитромудрої конструкції (диво з див на Всесвітній виставці), у якому картинки літають між котушками, підсвічені іскрою. Зачарована Брайді бачила, як тварини, комахи та механізми — статичні зображення — оживають і починають стрибати, тріпотіти, ковзати, пересуватися. А тепер вона настільки ж захоплено дивиться, як на всю довжину біцепса цього чоловіка одним безперервним рухом опускається чорнильний якір. Угорі живота махає щелепою череп із порожніми очима, усміхнене memento mori. На плечі сидить русалка, тримає дзеркало та розчісує своє блакитно-чорне волосся. Помітивши, що за нею спостерігають, вона лякається та, спритно змахнувши хвостом, запливає під пахву чоловіка. На лівій частині грудей розбивається, а тоді знову зростається багато прикрашене серце.

Справжня циркова вистава.

— Надивилися? — питає він.

Брайді червоніє.

— Вибачайте, містере, якщо я вас потривожила. Я було хотіла попросити у вас дрібку тютюну.— Показує рукою на порожню люльку.

Чоловік опускає кулаки.

— Господи, це ж бо ти. Хіба ні? — Його обличчя перетворюється на суцільну радість. Він змітає з голови циліндр.— Дорогенька, пам’ятаєш мене?

Брайді витріщається на нього.

— Ні, не пам’ятаю.

— А тепер…— Він гладить своє коротко підстрижене волосся, чорний оксамит, густий, як кротяча шубка, і морщить широке випукле чоло.— Тебе звати Бріджит.

— Мене звати Брайді.

— Саме так.— Чоловік киває.— Ваше повне ім’я, будьте настільки ласкаві.

Брайді вагається.

— Місіс Брайді Дівайн.

Чоловік усміхається.

— А яким ще воно може бути в жінки з такими божественними очима? — Він запинається.— Значить, Дівайн — це прізвище вашого чоловіка, місіс?

— Покійного чоловіка, містере,— виправляє його Брайді.

Чолов’яга вклоняється:

— Мої найщиріші співчуття, місіс Дівайн.

Брайді обертається, аби піти:

— Перепрошую, містере.

— А не хочете на хвильку залишитися, Бріджит. Могли би поговорити про давні часи.

Брайді спиняється:

— Містере, ви глибоко помиляєтеся, коли думаєте, що знаєте мене…

— Але я таки знаю вас: ви донька Ґана Мерфі.

Брайді широко розплющує очі:

— Так, він був мені батьком.

— Я знаю! — каже чоловік і замовкає, на обличчі веселий вираз.— А ви мене геть не пам’ятаєте, чи не так?

Брайді з відчаєм дивиться на нього, розуміючи, що гра може тривати цілу вічність.

— Річ не в цім, містере…

— Дойл.— Він крокує до могили з іншого боку доріжки та показує на неї.— Непогане місце, чи не так?

Брайді йде за ним. Читає напис на надгробку:

«РОЗМАЛЬОВАНИЙ ДОЙЛ»
Тут спочиває РУБІ ДОЙЛ,
Татуйований МОРЕПЛАВЕЦЬ і ЧЕМПІОН ІЗ БОКСУ
Передчасно відійшов від нас
21 березня 1863 року
«Перемагав усіх як джентльмен»

— А тепер упізнаєте мене? — питає мрець.

— Що ж, містере, ви боксер на ім’я Рубі Дойл. Ви померли пів року тому, проте ми не були знайомі.

Рубі Дойл знову надягає на голову циліндр.

— А ви напружте трохи свою пам’ять, Бріджит.— Він легенько плескає по тулії свого циліндра.— Трохи подумайте. Я нікуди не кваплюся.

— Якщо тільки це не якесь ошуканство, містере Дойле…

— Будьте ласкаві, називайте мене Рубі,— каже він, хвацько торкнувшись крисів циліндра.— Яке ще ошуканство?

— Те, що ви померли.

— Саме так мене й ошукали.

— Я не вірю у привидів, містере.

— Я також. А ви чому не вірите?

— Маю науковий склад розуму. Привиди — нісенітниця.

— Згоден.

— Салонний трюк.— Брайді втуплює в нього погляд.— Дим і дзеркала.

На обличчі Рубі обеззброювальна усмішка:

— Суцільний обман?

— Модна дурниця.

— А як щодо постукування по столу, спіритуалізму? — Рубі, якому, здається, подобається розмова, окидає поглядом небо.— «Надішли мені знак, Вініфреде».

— Темні задушливі кімнати й легковірні люди.

— Таких пів Лондону!

— Пів Лондону — справжні йолопи. Вірити в існування привидів, духів, фантомів — у те, що їх можна бачити й навіть розмовляти з ними — ніщо інше, як піддатися на звичайне ошуканство.

— А ви піддалися на ошуканство, Бріджит?

— Містере, я вас бачу, але не вірю у ваше існування.

Рубі Дойл занепадає духом.

Брайді насуплюється.

— Вибачайте, але я маю багато роботи.

— На цвинтарі? — Він хитро зиркає на валізу в її руці.— Маєте там лопату? Спробую вгадати: викопуєте трупи, як ваш старий татуньо Ґан?

Вона розвертається до нього.

— Невже я схожа на людину, що викопує трупи? Я допомагаю поліції.

— Зрозуміло. І як ви допомагаєте?

— Визначаю, як померли люди.

— І як я помер?

— Сильний удар у потилицю.

— Ви правильно кажете. Але ви про це прочитали в поліційній газеті.

— Аж ніяк.

— «Боксер програв сутичку в таверні». Я пережив би того хлопака, що хтів мне збити на винне яблуко, але зарано почав святкувати перемогу, і тоді…

— Рубі, на мене чекають у крипті. Там знайшли труп.

— Але там йому і місце. Ідіть, ідіть. Передавайте вітання батькові. Як поживає Ґан?

— Помер. У тюрмі.

Рубі припиняє всміхатися.

— Шкода. Ґан був одним із тих міцних і витривалих хлопців, що рівно йшли життям. А хіба ви його не бачите?

Брайді відповідає чоловікові з роздратуванням.

— Ґан помер.

— Тоді невже я єдиний мрець, якого ви бачите?

— Щось на те скидається.

— Як щодо містера Дівайна?

Брайді має спантеличений вигляд.

— Ваш покійний чоловік,— підказує Рубі.— Його ж бо ви маєте бачити?

— Ніколи не бачила.

— Тоді, виходить, що я для вас якийсь особливий. Ви здивовані, Бріджит? Збентежені?

— Ніщо мене не дивує і не бентежить.

— Невже? — Якусь мить він розмірковує, а тоді: — Чи міг би я піти з вами й подивитися, що ви там робитимете в крипті?

— Ні, не можна.

Брайді прямує поміж могилами. Рубі легко ступає поруч із нею. Незашнуровані черевики лишень додають імпозантності його боксерській ході.

У кінці стежки вона спиняється й обертається до нього.

— У мене галюцинація. Ви — сон наяву.— Вона кусає губу.— Бачите, перед зустріччю з вами я викурила трохи збудливого…

Рубі з розумінням киває.

— Порожня люлька. Тепер надумали завітати до Кубла-Хана{3}?

Брайді задеревіла.

Рубі жестом показує на свої бинти:

— Лікар біля рингу читав вірші, поки накладав мені пов’язки.

Коли вони доходять до каплиці, Брайді простягає руку.

— Тут ми розходимося.

Рубі всміхається; чарівна усмішка миттєво змінює обриси його казкових вусів. За життя в нього були дуже гарні очі — темно-мелясно карі. І після смерті вони сповнені пустотливості й баламутства.

— Я потиснув би вам руку, Бріджит, але…

Брайді забирає руку.

— Звісно. Гарного дня вам, Рубі Дойл.

Вона заходить до каплиці.

— Я почекаю на вас, Бріджит,— гукає мрець.— Куритиму.

Рубі Дойл дивиться їй услід. Боже праведний, вона анітрохи не змінилася. Так само впевнена в собі. Це одразу впадає в око: підборіддя підняте, плечі розправлені, рівний погляд зелених очей. Подивишся їй у вічі й першим відвернеш погляд. Вона добре попрацювала над собою — своїми голосом, одягом, манерою триматися.

Якби не цей чарівний сердитий погляд і неповторно руде волосся, чи впізнав би він її? Але ж серце завжди впізнає тих, кого колись кохало, навіть якщо нове вбрання вводить в оману очі, а нові пісні — слух. Чи знає Рубі історії, що окутують Брайді? Що її, колись вуличне ірландське щуреня, вирятував із нетрів шляхетний лікар, який опісля всім казав (о, то вже небилиці), нібито вона осиротіла донька відомого дублінського лікаря. Що, попри свій респектабельний вигляд (такі чутки ходять серед місцевого мотлоху), вона носить кинджал, пристебнутий до стегна, і має отруйні дротики в підборах черевиків. Що вона каже тільки те, що вважає за потрібне, не визнає жодної жінки або чоловіка кращими чи гіршими за себе, глибоко відчуває чужі біду та горе, може чимало випити й не фальшивить співаючи. Рубі Дойл шкандибає на своє улюблене місце та запалює люльку лютим синім вогнем потойбічного світу, аби обдумати все те, що він знає і не знає про Брайді Дівайн.

Вікарій Гайґейтської каплиці щосили повертає ключ, намагаючись відімкнути двері до крипти. Комір його пальта підійнято, капелюх зсунувся на очі. Коли вікарій бачить Брайді, на його обличчі виникає подив, який переростає в незадоволення, щойно вона каже, чого прийшла. Він тут через одну делікатну справу: у крипті виявлено труп. Священник зиркає на Брайді сповненим неприязні поглядом і, щойно йому вдається відімкнути двері, веде її до крипти.

Труп спирається на стіну в ніші за розхитаними дошками. Його виявили робітники, які прибирали в крипті після того, як зійшла вода, що затопила приміщення під час повені. Багато мешканців Гайґейту звинувачують у повені та появі трупа підземні роботи, які проводить Базалджет{4}. Було б дуже добре створити каналізаційну систему на заздрість цілому світові, але чи варто заради цього копирсатись у смердючому череві Лондону? Місто схоже на важкохворого, що потребує хірургічного втручання: хай як обережно буде зроблено розріз, щось та й вилізе назовні. Розріжеш глибше — обов’язково спричиниш затоплення і появу трупів, не кажучи вже про смертоносні міазми та безоких щурів, що мають зуби завдовжки з фут. Розсудливі мешканці Гайґейту стають на захист першокласного інженера містера Базалджета й заперечують існування безоких щурів.

Труп замурували в нішу; кайдани і жах вирячених очниць свідчать про смерть у страхітливих муках. Це сталося багато років тому, і теперішню поліцію пригода мало цікавить. Злочин давно минулих днів у місті, яке буквально заполонили нові злочини.

Поліція ледве борсається: Лондон накрила хвиля свіжих убивств. Трупи виявляють щогодини: вони лежать під дверима з перерізаним горлом, у провулках із проламаними головами. Наполовину згорілі у вогнищах, наполовину згнилі на горищах. Запхані у скрині чи скинуті в Темзу — цілі косяки надутих мерців.

Брайді має дар до вивчення трупів, прочитання історії їхнього життя та смерті, що написана на кожному мертвому тілі. Завдяки цьому дару давній друг Брайді, інспектор Скотленд-Ярду Валентайн Роуз, час від часу доручає їй дивні справи, розуміючи, що вона не здійснюватиме розтину, оскільки не має відповідної кваліфікації. Усі вони, крім того, що зацікавили Роуза, зазвичай мають дві спільні риси: це дивні й незрозумілі смерті, а жертви належать до упосліджених верств суспільства (сутенери, повії, волоцюги, дрібні злочинці та божевільні). За свою обґрунтовану думку Брайді отримує грошову допомогу (виплачену, вона про це не знає, з кишені самого Роуза) і ставить під своїми звітами нерозбірливий підпис. Якщо хтось запитає, її звати Монтегю Дівайн. Якщо її викличуть дати свідчення, вона прийде на засідання суду в чоловічому сюртуку з високим комірцем.

З допомогою вікарія Брайді прибирає з ніші решту каміння. Крипта — це похмурий замкнутий простір зі склепінчастою стелею та підлогою з плитняку. Як і в багатьох підземних приміщеннях, позбавлених сонячного світла, тут панує цілорічна зима. Після нещодавньої повені висить насичений торф’яний запах, схожий на запах розритого болота.

Це труп жінки, визначає Брайді за розміром і одягом, він добре збережений, якщо припустити його тривале перебування в ніші. Страхітливе видовище в пишних шатах. У цьому вбранні вгадується якась жорстока театральність, немов жінку одягли для tableau vivant{5}. Трагічна героїня, богиня — невідома історична постать! Її одіяння, тепер геть зітліле, схоже на давньогрецьке чи давньоримське. Зблякле волосся, що стирчить жмутами, спадає на висохлі плечі. Брайді майже бачить останні миті, які жінка, прикута за шию до стіни, провела в задушливій темряві. Про це можна судити із широко розтуленого рота, у якому завмерло завивання.

Вікарій метушиться з гасовою лампою, тихо лаючись собі під ніс. Це молодий чоловік, який справляє дещо гнітюче враження. Невисокий на зріст, із великою головою та рідким світлим волоссям, що липне до бугристого черепа, чиї обриси достатньо виразні, аби вразити навіть досвідченого френолога. Має блідий колір обличчя, якийсь борошнистий, наче переварена картопля, а його рот ніби створений для єхидної посмішки. Як на вікарія, він одягнений досить убого, і Брайді, здається, звідкись його знає.

— Отче, ми раніше десь із вами бачилися? — питає вона.

Вікарій відповідає геть байдуже:

— Не думаю, міс…

— Місіс Дівайн… я не розчула вашого імені, містере...

— Крідж.

Брайді знову починає оглядати труп. Намагається не звертати уваги на містера Кріджа, якому кортить побачити, що вона робить.

Тілесні ушкодження на трупі (рвані рани аж до кісток правої руки, три зламані пальці, розтрощена нижня щелепа, перелом орбіти) розповідають страшну історію. Її ліве плече вкриває шаль. Брайді обережно відгортає її.

— У неї дитина,— каже вона.

Сповите немовля, не більше за ріпу, лежить у перев’язку під складками материнської шалі. Брайді відчуває наплив жалю. У ніші не було місця навіть для того, щоб сісти, бо їх втиснули у вузьке заглиблення, тому жінка померла стоячи, а дитина загинула разом із нею.

Містер Крідж нахиляється ближче і кусає губу, а на його обличчі з’являється вираз нездорового збудження. Брайді відчуває образу, їй шкода обох нещасних.

— Якщо це для вас настільки обтяжливо, містере Крідже, я сама продовжу огляд.

— Ні, а чому обтяжливо? Аж ніяк. А якого віку немовля?

— Коли померло, мало кілька місяців. Воно смоктало мамин палець.— Брайді придивляється пильніше.— Ага, немовля не смоктало мамин палець, а гризло його.

— Нехай прокляття впаде на мене! — Вікарій підводить очі до стелі.— Перепрошую.

Брайді хмуриться.

— Будь ласка, містере Крідже, ліхтар якнайближче сюди.

Брайді бачить обличчя немовляти, воно тепер сильно висохле та зморщене, його риси ледве помітні. Брайді запихає кінчик пальця в крихітну ротову порожнину дитяти, легенько проштовхуючи його повз висохлий палець матері.

— Зубки як у щуки,— каже вона здивовано.— Нерівні голки в горішній і нижній щелепах, дотепер гострі.

— І що ви з цього приводу…— бурмоче містер Крідж.

— Трупи потрібно винести назовні, аби я могла оглянути їх на денному світлі.

— Це неможливо,— каже містер Крідж роздратовано.— Принаймні сьогодні.

— Треба винести сьогодні; поліція чекає на мій звіт.

— Наразі немає священника.

— Тоді я почекаю на нього.

— Щойно він повернеться, я передам йому ваше прохання, місіс Дівайн.

— Будь ласка, дуже вас прошу, не забудьте, містере Крідже.

Вікарій повертається від трупа до Брайді з настільки лютим поглядом, що вона вже й не сумнівається: якби міг, заштовхав би її в нішу та замурував.

Містер Крідж зачиняє, а тоді замикає двері, ключ кладе до кишені.

— Я настійливо радила б вам тримати відомості про цю знахідку в таємниці, містере Крідже,— каже Брайді.— Лондон має смак до аберацій.

— Запевняю вас, що до цієї справи ми поставимося з максимальною відповідальністю. Гарного дня, місіс Дівайн.— Вікарій одягає капелюха, ображено вклоняється та прямує до будинку священника.

Брайді окидає поглядом двір каплиці: жодних тобі наполовину одягнутих, уявних мертвих боксерів. Потім помічає, що над горішнім краєм стіни щось гойдається. Так, циліндр, який знав кращі часи, зі вм’ятиною на тулії, погнутими крисами і геть прозорий. Міцніше стиснувши ручку валізки, Брайді вдається до втечі, похапцем огинає каплицю та виходить крізь задні ворота. Іде вулицею, раз чи двічі швидко озирнувшись зі змішаним почуттям полегшення і чогось схожого на розчарування.

Вона змерзла в крипті, аж кістки ломить, тож тепер рада повернутися на осоння. Сходить із Гайґейтського пагорба, унизу, у кислотному диму, мерехтить Лондон. Брайді йде вздовж захованої під землею річки Фліт, а небо вже темніє, на вулицях зблискують ліхтарі, у крамницях і пабах засвічують газові світильники. Вона крокує повз Сент-Джайлз і Маленьку Ірландію, де розвалюються потріскані будинки, а у дворах панують усіляка погань і порок. Посередині кварталу спускається донизу Нью-Оксфорд-стріт. Ірландці долають її та займають простір північніше, утворюючи нові плацдарми. Наводнюють місто, хвиля за хвилею, а тоді розтікаються зі своїх нетрів урізнобіч. Уздовж південного боку будинки пооберталися задом до головної вулиці, повідхилялися від неї, немовби похмурі змовники. Знову грядуть зміни. Нововведення з нетерпінням чекають свого виходу на публіку, як ті актори, що, кусаючи губи і шкірячись, готові на крилах вилетіти на сцену. Завішані лахміттям вікна й покришена цегла поступляться місцем відкритим ландшафтам із каменю й неба.

Щури й іммігранти порозбігаються.

Але наразі нетрі залишаються такими, якими були завжди — теплими й ворушкими, наче ковдра, що кишить вошами.

Брайді могла би знайти тут дорогу із заплющеними очима, лишень пильно принюхуючись.

Спробуйте і ви. Зажмуртеся (бо сплетіння вуличок і кривих провулків, розвалені і напіврозвалені будинки однаково спантеличать очі).

Вдихніть носом, але не надто глибоко.

Ідіть у напрямку густих випарів дубильників шкур і смороду пивоварні — прогіркло-солодкавої гнилятини, що лине над Севен-Дайлз. Коли минете запах нафталіну від дешевого кравця, поверніть ліворуч на дух підпаленого шовку божевільного капелюшника. Трохи далі відчуєте настій немитої промежини перевтомленої повії та християнський піт поденної хатньої робітниці. Щоразу долинатиме інший запах: торішня цибуля та кип’ячене молоко, хризантеми і пряні яблука, смажене м’ясо й мокра солома, а тоді раптом сморід Темзи, бо вітер змінив напрямок і дме покрученими вуличками з іншого боку. Але передусім ви відчуватимете насичений і нудотний сморід лайна.

Цей запах є візитівкою багатонаціональної частини міста, де мешкає Брайді Дівайн. Свій унесок роблять геть усі — росіяни, поляки, німці, шотландці, ірландці. Кожен бере в цьому участь. Від немовляти місіс Нірі, що бруднить пелюшки, до отця Дукана, який шляхетно присідає на нічний горщик. Відтак їхні випорожнення потрапляють у вигрібні ями, підвали та двори й доповнюють просто вбивчий лондонський сморід.

Забруднене повітря (як скаже кожен учений, що недаремно носить свій монокль) — розплідник різноманітних хвороб, які весь час мігрують. Перше місце посідає холера. Коли вона приходить у гості, вулиці порожніють. Хвороба не дає жінкам і дітям вийти на вулицю, чоловіки також сидять удома й чухають зади. Коли приходить холера, вулиці стихають. Немає колотнечі чи метушні, не чути балачок і реготу, усі гарячково моляться, боячись нечистих випорожнень кишківника.

Зараз, на щастя, немає холери, тож вулиці багатолюдні.

Багатолюдні, якими можуть бути тільки вулиці Лондону; а який гамір стоїть! Чути голоси співаків, перекупників і торговців, гуркіт омнібусів на центральних вулицях, цокіт копит, гарчання коліс екіпажів, рипіння возів і тачок — увесь Лондон штовхається в усіх напрямках одночасно.

Брайді повертається додому.

Роздiл 2

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Подяки

Передовсім висловлюю найщирішу подяку Сюзан Армстронґ (агенція C&W), найкращій у світі літературній агентці, за мудрість, креативність і підтримку, а також за ту радість, яку я відчула, обговорюючи з нею всі ідеї — від самого початку до кінця. Моєму редакторові, геніальному Френсісу Бікмору, а також Меґан Рід; красно дякую вам обом за ваше редакторське чародійство. Величезна подяка Люкові Спідові (агенція Curtis Brown), Еммі Фінн, Джейкові Сміт-Бозанкету, Александерові Кокрану, Клер Конвілл і всім, хто підтримував мене у C&W. Дуже дякую талановитому колективу Canongate, зокрема Беккі Найс, Вікі Вотсон, Дженні Фрай, Джеймові Бінґу, Джеймові Норману, Анні Фрейм, Пітові Адлінґтону, Лейлі Крукшенк і Вікі Резерфорд, за все те, що ви робите для моїх книжок і мене. Подяка моїм колегам-письменникам, друзям, усім людям і всім товариствам, які підтримували мою роботу від самого початку. Дуже дякую Рікові О’Ші та його чудовому книжковому клубу, Саймону Майо та книжковому клубу Radio 2, Агенції з підтримки читання, а також усім чудовим невеликим книгарням, завдяки яким мої книжки потрапляють до рук читачів. Ваша допомога, буквально кожного з вас, має для мене надзвичайну вагу.

Велика подяка всім людям, які читали мою книжку, щось радили, з терпінням і доброзичливістю прислухалися до моїх ідей та відповідали на мої запитання. Особлива подяка Єві Фаренден (моїй улюбленій читачці), Ґевінову Кларку, доктору Мері Шеннон, Мішель Біркбі, Кенові Тітмусу (він картограф і дав цінні поради щодо маршрутів пересування персонажів), Едмундові Вайту, Люсінді Гокслі, Кристоферові Скейфу (доглядачеві круків Лондонського Тауера), Гелен Баррелл (за її чудову книжку про професора Альфреда Свена Тейлора — рольову модель Прудо), Алексові Арланґо, Робові «Джиму» Бріґґсу (за дискусію про вікна), доктору Айлсі Ґрант-Тертон і докторові Меттові Лоддеру. Будь-які відхилення від історичних фактів (випадкові чи навмисні) — виключно моя вина.

Дякую моїй сім’ї за розуміння та підтримку.

І, нарешті, дякую Тревісові Макбрайду за його віру в мене ще на початковому етапі роботи, коли лишень зароджувалась ідея написання цієї книжки.

¹ Привид Пеппера — техніка ілюзіонізму, що застосовується в театрі та магічних фокусах. Розроблена англійським ученим і винахідником Джоном Генрі Пеппером (1821–1900).— Тут і далі прим. пер. Повернутися

² Пітер Г’юберт Девін (1804−1883) — англійський інженер і архітектор. Повернутися

³ Відсилання до незакінченої поеми англійського поета С. Т. Колріджа (1772−1834) «Кубла-хан, або Видіння уві сні», слова якої, за твердженням самого автора, прийшли до нього уві сні після вживання опію. Повернутися

⁴ Сер Джозеф Вільям Базалджет (1819–1891) — англійський інженер, творець системи каналізації в Лондоні. Повернутися

⁵ Tableau vivant (фр.) — «живі картини». Сценічна вистава, зазвичай без слів і рухів, виконується людьми у відповідних позах та костюмах. Повернутися

⁶ Джон Гантер (1728−1793) — шотландський хірург і анатом, засновник англійської школи патологічної анатомії. Його колекція налічувала майже 14000 зразків різноманітних видів рослин і тварин. 1783 року, підкупивши представника похоронного бюро, він отримав тіло велетня родом з Ірландії, Чарльза Бірна, що мав зріст 2 метри 31 сантиметр. Повернутися

⁷ Банші — в ірландському та шотландському фольклорі особливий різновид фей, що опікується стародавніми родами; дух, чий вереск віщує смерть. Може являтися в подобі потворної старої жінки чи блідої красуні. Повернутися

⁸ Вільям Морріс (1834−1896) — англійський поет, прозаїк, художник і видавець. Повернутися

⁹ Чарльз Едвард Маді (1818−1890) — англійський видавець і засновник приватної бібліотечної імперії, розквіт якої припадає на 1850−1870 роки. Повернутися

¹⁰ Джон Бішоп, Томас Вільямс, Майкл Шілдс, Джеймс Мей — банда трунокопачів, які діяли за схемою ірландських злочинців В. Берка та В. Гера, що вбивали людей з метою продажу їхніх трупів анатомічним театрам. Повернутися

¹¹ Ухвалений 1832 року закон, що дозволив розтин і дослідження людських трупів у медичних цілях і для вивчення анатомії. Медичні заклади могли претендувати на тіла людей, особу яких не було встановлено, а також трупи померлих у робітних будинках. Повернутися

¹² «Воскресителі» — іронічне прізвисько викрадачів трупів, які викопували тіла з могил. Повернутися

¹³ Очевидно, ідеться про статую «Золотого хлопчика» з Пай-корнер, що позначала місце, де 5 вересня 1666 року закінчилася Велика лондонська пожежа. Повернутися

¹⁴ Дев’ятихвоста кішка — важкий батіг, до руків’я якого чіпляли кілька товстих ременів (не обов’язково дев’ять). Використовувався для тілесних покарань у війську та на флоті. Повернутися

¹⁵ Кеджері — страва британської кухні, що зазвичай складається з вареної накраяної риби, вареного рису, петрушки, зварених на твердо яєць, карі, масла, вершків, родзинок. Повернутися

¹⁶ Бартс — народна назва лікарні Святого Варфоломія в Лондоні, найдавнішої у Великій Британії лікарні (заснована 1132 року). Повернутися

¹⁷ Перший у світі ілюстрований щотижневий журнал, надзвичайно популярне видання у вікторіанській Англії. Виходив із 1842 до 2003 року. Повернутися

¹⁸ Кругла в’язниця з приміщенням для наглядача в центрі. Повернутися

¹⁹ Чарльз Беррі (1795−1860) — англійський архітектор, передусім відомий як автор проєкту відновлення Вестмінстерського палацу (будівля парламенту) у середині XIX століття. Повернутися

²⁰ Вільям Кабітт (1785−1861) — англійський інженер і конструктор. Розробив «бігову доріжку» (тредміл) — машину для використання праці ув’язнених у тюрмах. Повернутися

²¹ Елізабет Ґарретт Андерсон (1836−1917) — англійська жінка-лікар і суфражистка. Повернутися

²² Насправді Елізабет Ґарретт Андерсон отримала ліцензію 1865 року, а дія роману розгортається 1863-го. Повернутися

²³ Елізабет Блеквелл (1821−1910) — перша жінка, яка офіційно отримала вищу медичну освіту (у США). Повернутися

²⁴ Мері Сікол (1805−1881) — британська сестра милосердя. Брала участь у Кримській війні (1853−1856). Повернутися

²⁵ Флоренс Найтінґейл (1820−1910) — британська сестра милосердя та громадська діячка, основоположниця сестринської справи. Повернутися

²⁶ «Listen to the Mockingbird» — написана 1855 року американська балада про співака, що не може забути померлу кохану і пересмішника, щебетом якого насолоджувалися закохані і який тепер співає над її могилою. Повернутися

²⁷ Популярна збірка моралізаторських історій про гріх, злочини та злочинців, які їх учинили в Англії у XVIII та XIX століттях. Повернутися

²⁸ Джеймс (Джем) Белчер (1781−1811) жив і виступав на рингу набагато раніше подій у книжці. Повернутися

²⁹ Прізвисько англійського короля Генріха VIII (1491−1547), яке він отримав через те, що наказав замість срібних монет карбувати мідні й покривати їх сріблом. За якийсь час тонкий шар срібла стирався, і проступала мідь, передусім на носі зображеного на монеті монарха. Повернутися

³⁰ У XIX столітті цукор коштував дуже дорого, тому виробники солодощів, аби здешевити виробництво, часто додавали замість цукру вапно, що 1858 року спричинило трагедію в Бредфорді. Кондитерові Джозефу Нілу замість вапна помилково продали в аптеці миш’як, який його помічник змішав із цукром і виготовив льодяники. Як наслідок, від отруєння постраждало понад 200 осіб, 20 померло. Повернутися

³¹ Семюел Смайлс (1812−1904) — шотландський письменник і реформатор, автор книжок морально-філософського спрямування, у яких наводяться факти з біографій видатних людей. Повернутися

³² Гайґейтська школа сера Роджера Чолмлі заснована ним 1565 року як безплатна школа для хлопчиків за наказом Єлизавети І. Священник шкільної каплиці був зобов’язаний проводити заняття в школі. Повернутися

³³ Таксономія — наука про принципи та способи класифікації та систематизації складноорганізованих ієрархічних систем. Повернутися

³⁴ Із твору англійського поета-романтика С. Т. Колріджа «Поема про Старого Моряка». Повернутися

³⁵ Роки життя ірландського фольклориста Томаса Крофтона Крокера — 1798−1854, тобто Вінтер написав свою книжку до його народження. Повернутися

³⁶ Кристофер Рен (1632−1723) — англійський архітектор і математик, перебудував центр Лондону після великої пожежі 1666 року, творець нового (п’ятого) собору Святого Павла, спорудженого на місці згорілого. Повернутися

³⁷ Роберт Лістон (1794−1847) — шотландський учений-хірург, новатор медицини. Міг ампутувати ногу за 2–2,5 хвилини. Повернутися

³⁸ «Мавпячий кулак» — тип морського вузла. Повернутися

³⁹ Роман «Таємниця леді Одлі» англійської письменниці Мері Елізабет Бреддон (1837−1915). Повернутися

⁴⁰ Фанні Сквірс — персонаж роману Ч. Дікенса «Життя та пригоди Ніколаса Ніклбі». Повернутися

⁴¹ Одна з професій у вікторіанській Англії. Заробляли тим, що розчищали пилюку, бруд і кінський гній перед знатними панами, аби вони не забруднили взуття і нижнього краю довгого одягу. Повернутися

⁴² Флеботоміст — людина, що робить кровопускання. Повернутися

⁴³ Джеймс Маллінз — колишній поліціянт. 1860 року його засудили та стратили за вбивство багатої вдови, для якої він виконував різні доручення, зокрема вибивав з її постояльців плату за проживання. Повернутися

⁴⁴ Пеґ Паулер — річкова відьма з англійського фольклору із зеленою шкірою, довгим волоссям і гострими іклами. Згідно з легендою, вона мешкає в річці Тис. Топить людей, які блукають понад річкою, зокрема неслухняних дітей. Повернутися

⁴⁵ Зеленозуба Дженні — річкова або болотна відьма з англійського фольклору, яка жорстоко умертвляла людей у водоймах. Має зелене тіло, довге волосся, схоже на водорості, великі кігті й гострі зелені ікла. Повернутися

⁴⁶ Довгорука Неллі — водяна нечисть із легенд Йоркширу, чудовисько болотно-зеленого кольору з гострими ріжками й довгими кістлявими пальцями. Повернутися

⁴⁷ Серпантин — штучне озеро в Гайд-парку, створене 1730 року за наказом королеви Кароліни. Повернутися

⁴⁸ Герн-мисливець — герой англійського фольклору, пов’язаний із Віндзорським лісом. Його зображують привидом з оленячими рогами на голові. Повернутися

⁴⁹ Гійом Бенжамен Арман Дюшен, також відомий як Дюшен де Булонь (1806−1875) — французький невропатолог, основоположник електродіагностики й електролікування. Повернутися