Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2024

ISBN 978-617-15-0953-5 (epub)

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Електронна версія зроблена за виданням:

Перекладено за виданням: Greene R. The Art of Seduction  / Robert Greene. — New York : Penguin Books, 2003. — 496 р.

Переклад з англійської Дениса Петриченка

Грін Р.

Г85 Мистецтво спокуси. 24 закони переконання / Роберт Грін ; пер. з англ. Д. Петриченка. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2024. — 608 с.

ISBN 978-617-15-0800-2 (дод. наклад)

ISBN 978-014-20-0119-6 (англ.)

УДК 159.922.2

© Robert Greene, Joost Elffers, 2001

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2024

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2024

На згадку про мого батька

Подяка

Насамперед я хотів би подякувати Анні Біллер за її незліченний внесок у цю книжку: за дослідження, численні обговорення, неоціненну допомогу з текстом і — не в останню чергу — за знання мистецтва зваблювання, жертвою якого я неодноразово ставав.

Маю подякувати мамі, Лоретті, за те, що так непохитно підтримувала мене впродовж усього проєкту й була моєю найвідданішою прихильницею.

Хочу подякувати Катрін Леозон, яка кілька років тому порекомендувала мені книжку «Небезпечні зв’язки» й зазнайомила зі світом Вальмона.

Я хотів би подякувати Девідові Френкелю за вправне редагування та цінні поради; Моллі Стерн із видавництва Viking Penguin за нагляд над проєктом і допомогу в його формуванні; Радзі Панчам за те, що все організувала й була така терпляча; і Бреттові Келлі за те, що просував справу вперед.

З важким серцем я хотів би віддати данину поваги своєму коту Борісові, який протягом тринадцяти років спостерігав, як я пишу, і якого мені дуже бракує. Його наступник, Брут, виявився гідною музою.

Нарешті, я хотів би вшанувати свого батька. Словами не передати, як мені його не вистачає і як сильно він надихав мене на творчість.

Передмова

Тисячі років тому владу здебільшого здобували завдяки насильству й утримували її за допомогою грубої сили. Не було потреби у витонченості — король чи імператор мусив бути нещадним. Владу мали лише обрані, але ніхто не потерпав від такого стану справ більше, ніж жінки. Вони не мали змоги конкурувати, не володіли жодною зброєю, яка змусила б чоловіка робити те, що вони хотіли, — політично, соціально чи навіть у побуті.

Звісно, чоловіки мали одну слабкість — невситимо жадали сексу. Жінка завжди могла грати з цим бажанням, але, покохавшись із нею, чоловік повертав собі контроль; а як жінка утримувалася від сексу, він міг просто подивитися на іншу або застосувати силу. Яка користь від влади, коли вона така тимчасова й крихка? Проте жінки не мали іншого вибору, крім як підкоритися цій умові. Траплялися, щоправда, й такі жінки, чия жага до влади була надто велика, тож вони з роками, завдяки кмітливості та винахідливості, знайшли спосіб змінити цю динаміку, створивши тривалішу та ефективнішу форму влади.

Ці жінки — Вірсавія зі Старого Заповіту, Єлена Троянська, китайська сирена Сі Ші й найвеличніша з них — Клеопатра — винайшли спокушання. Спочатку вони приваблювали чоловіків красивою зовнішністю, вибираючи макіяж і прикраси так, щоб утілити в життя образ богині. Показуючи лише мигцем тіло, вони спокушали чоловічу уяву й стимулювали бажання не лише сексу, а й чогось більшого — можливості володіти омріяною фігурою. Зацікавивши жертв, ці жінки виманювали їх із маскулінного світу війни та політики й змушували проводити час у жіночому світі — світі розкоші, видовищ і насолод. Вони також могли заманити чоловіків на манівці в буквальному розумінні, узявши із собою в мандрівку, як Клеопатра заманила Гая Юлія Цезаря в подорож по Нілу. Чоловіки ставали залежними від таких вишуканих, чуттєвих задоволень — вони закохувалися. Однак потім жінки незмінно ставали холодними й байдужими, збиваючи з пантелику жертв. Саме тоді, коли хотіли більшого, чоловіки виявляли, що їхні насолоди відійшли. Тоді чоловіки мусили переслідувати жінок, намагаючись будь-що повернути колись відчуту прихильність, і робилися слабкими та емоційно виснаженими. Чоловіки, наділені фізичною силою й повнотою влади, як-от цар Давид, троянець Паріс, Юлій Цезар, Марк Антоній, імператор Фучай, ставали рабами жінки.

В умовах насильства й жорстокості ці жінки перетворили спокушання на витончене мистецтво, найвищу форму влади та переконання. Вони навчилися впливати насамперед на свідомість, стимулюючи фантазії, змушуючи чоловіка жадати більшого, створюючи картини надії та відчаю — у цьому й була сутність спокушання. Їхня влада була не фізична, а психологічна, не насильницька, а непряма й хитра. Ці перші великі спокусниці скидалися на генералів, які планують знищити ворога; і справді, ранні описи часто порівнюють спокушання з боротьбою, жіночим поглядом на війну. Для Клеопатри це був спосіб консолідувати імперію. У спокушанні жінка більше не була пасивним сексуальним об’єктом; вона стала активним діячем, владною постаттю.

За деякими винятками — латинський поет Овідій чи середньовічні трубадури — чоловіки не надто переймалися таким легковажним мистецтвом, як зваблення. Потім, у XVII столітті, cталися великі зміни: чоловіки зацікавилися спокушанням як способом подолати опір молодої жінки й затягти її в ліжко. Перші в історії великі спокусники-чоловіки — герцог де Лозьон, різні іспанці, які надихнули легенду про Дона Жуана, — почали застосовувати методи, які традиційно використовували жінки. Вони навчилися засліплювати зовнішністю (часто андрогінною за природою), стимулювати уяву, грати в кокетку. Вони також додали до гри новий, чоловічий елемент — спокусливу мову, виявивши жіночу слабкість до м’яких слів. Ці дві форми спокушання — жіноче використання зовнішності та чоловіче використання мови — часто перетинали гендерні межі: Казанова засліплював жінку одягом, Нінон де Ланкло зачаровувала чоловіка словами.

«Пригноблення та зневага, отже, були й мали бути долею жінок у розвиткових суспільствах; цей стан буяв у всій силі, поки багатовіковий досвід не навчив жінок замінювати силу на вміння. Жінки нарешті відчули, що, оскільки вони слабші, єдиним ресурсом може бути спокушання; вони зрозуміли, що коли залежать від чоловіків через силу, то чоловіки можуть стати залежними від них через задоволення. Нещасніші, ніж чоловіки, вони, мабуть, замислилися раніше про це, бо першими збагнули, що насолода завжди лежить під ідеєю, яку людина про неї формує, і уява пішла далі, ніж можна було уявити.

Після того як ці основні істини були пізнані, жінки навчилися приховувати чари, щоб пробудити цікавість; вони практикували складне мистецтво відмовляти навіть тоді, коли хотіли б погодитися; відтоді вони знали, як розпалювати чоловічу уяву, знали, як пробуджувати і спрямовувати бажання на власний розсуд: так виникли краса й любов; тепер доля жінок стала менш суворою, не те щоб вони змогли повністю звільнитися від гноблення, на яке прирікала їх слабкість; однак під час вічної війни, що триває між жінками та чоловіками, можна було бачити, як жінки за допомогою пестощів безперервно борються, іноді перемагають, а часто вправніше використовують сили, спрямовані проти них; іноді чоловіки також наставляють на жінок ту зброю, яку жінки викували для боротьби з ними, і жіноче рабство стає від цього ще жорстокішим»

ШОДЕРЛО ДЕ ЛАКЛО «ПРО ОСВІТУ ЖІНОК».

«У коханні потрібно набагато більше геніальності, ніж у командуванні військом»

НІНОН ДЕ ЛАНКЛО.

Тоді коли одні чоловіки розробляли свою версію зваблення, інші почали адаптувати це мистецтво для соціальних цілей. Коли феодальна система правління в Європі відходила в минуле, придворним потрібно було домогтися свого в суді й не застосувати силу. Вони навчилися здобувати владу, спокушаючи володарів і супротивників за допомогою психологічних ігор, м’яких слів, легкого кокетства. У міру демократизації культури актори, денді та художники почали використовувати тактику зваблення як спосіб зачарувати й завоювати аудиторію та соціальне середовище. У ХІХ столітті сталася ще одна велика зміна: політики, зокрема Наполеон, свідомо вважали себе за спокусників, причому за звабників глобального масштабу. Ці чоловіки покладалися на мистецтво спокусливого красномовства, але також опанували те, що колись було жіночими стратегіями: влаштовували грандіозні видовища, використовували театральні прийоми, захоплювали самою своєю присутністю. Усе це, як вони зрозуміли, було сутністю харизми — і залишається такою і сьогодні. Спокушаючи маси, вони могли накопичувати величезну владу й не застосовувати сили.

Сьогодні ми досягли найвищої точки в еволюції спокушання. Зараз більше, ніж будь-коли, будь-яку силу чи жорстокість не заохочують. Усі сфери суспільного життя потребують уміння переконувати людей у спосіб, який не ображає й не нав’язує себе. Форми спокушання можна знайти всюди, і в них поєднані чоловічі та жіночі стратегії. Реклама натякає, домінує «м’який продаж». Якщо хочемо змінити думку людей — а вплив на думку становить основу спокушання, — ми повинні діяти тонко, підсвідомо. Сьогодні жодна політична кампанія не може працювати без спокуси. З часів Джона Кеннеді від політичних діячів вимагають певної харизми, чарівної присутності, щоб утримувати увагу аудиторії, а це вже половина успіху. Світ кіно й медіа створюють цілу плеяду спокусливих зірок та образів. Ми просякнуті спокусливим. Однак, навіть якщо багато чого змінилося в рівні та масштабах, суть спокушання незмінна: нікóли не бути сильним або прямим; натомість використовувати задоволення як приманку, граючи на емоціях людей, розпалюючи бажання й розгубленість, спонукаючи до психологічної капітуляції. У спокушанні, як це практикують сьогодні, методи Клеопатри досі спрацьовують.

«Похвально, Менелаю, що ти жінку вб’єш Гляди, щоб лиш любов’ю не взяла тебе: До себе вічі всіх мужів приковує, Міста руйнує, житла палить, звабниця, Це я і ти посвідчиш, як і жертви всі»

ГЕКУБА ПРО ЄЛЕНУ ТРОЯНСЬКУ У «ТРОЯНКАХ» ЕВРІПІДА, ПЕРЕКЛАД АНДРІЯ СОДОМОРИ.

«Жоден чоловік не в змозі здолати підступність жінки»

МАРҐАРИТА НАВАРРСЬКА.

«Ці важливі манівці, завдяки яким жінки змогли обійти чоловічу силу й утвердитися при владі, не отримали належної уваги з боку істориків. Відтоді, коли жінка виокремилася з натовпу, стала індивідуальним завершеним продуктом, пропонуючи насолоди, які не можна здобути силою, а лише лестощами… вииникло правління жриць кохання. Це була подія, що мала далекосяжне значення в історії цивілізації… Лише манівцями мистецтва кохання жінка могла знову утвердити свою владу, і вона зробила це, зафіксувавши себе в тій самій точці, де зазвичай була б рабинею з милості чоловіка. Вона відкрила для себе силу хоті, таємницю мистецтва кохання, демонічну силу пристрасті, яку можна штучно збудити й нікóли не вгамувати. Відтепер ця сила, вивільнена з пут, належала до найвеличніших у світі, а в певні миті мала владу навіть над життям і смертю…

Навмисне зачарування почуттів людини мало справляти на неї магічний вплив, відкриваючи безмежний діапазон відчуттів і підштовхуючи її вперед, немов натхненна мрія»

АЛЕКСАНДР ФОН ҐЛЯЙХЕН-РУССВУРМ «ПРИНАДА СВІТУ».

Люди постійно намагаються впливати на нас, вказують, що робити, і так само часто ми не слухаємо їх, чинячи опір тим спробам переконання. Однак є момент у житті, коли ми всі поводимося по-іншому — коли ми закохані. Ми потрапляємо під своєрідні чари. Зазвичай наш розум переймається через власні турботи, а тепер він сповнюється думками про кохану людину. Ми стаємо емоційними, втрачаємо здатність тверезо мислити, робимо дурниці, які ніколи не зробили б в іншому випадку. Якщо це триває досить довго, щось усередині нас поступається: ми підкоряємося волі коханої людини і своєму бажанню володіти нею.

Спокусники — це люди, які розуміють величезну силу, що міститься в таких митях підкорення. Звабники аналізують, що відбувається, коли люди закохані, вивчають психологічні складники процесу — що підстьобує уяву, що зачаровує. Інстинктивно й практично вони опановують мистецтво закохувати людей. Як знали перші спокусниці, набагато ефективніше породжувати любов, ніж хіть. Закохана людина емоційна, піддатлива, її легко ввести в оману. (Зокрема, слово seduction «спокуса» походить від латинського «збивати з дороги».) Людину в хоті складніше контролювати, і, задовольнившись, вона може легко покинути вас. Спокусники не поспішають, створюють зачарування й любовні узи, так що, коли трапиться секс, він лише ще більше поневолює жертву. Закохування й зачарування стає моделлю для всіх спокус — сексуальних, соціальних, політичних. Закохана людина здасться.

Безглуздо сперечатися з такою владою, уявляти, що вона вас не цікавить, що вона зла й потворна. Що більше намагатиметеся протистояти спокусі — як ідеї, як формі влади, — то більше зачаровуватиметеся. Причина проста: більшість із нас знають, як закохувати в себе когось. Наші дії, жести, слова — усе це позитивно впливає на ту людину; ми можемо не до кінця розуміти, що зробили правильно, але відчуття влади п’янить. Воно надає впевненості, що робить нас спокусливішими. Ми також можемо відчувати це в соціальному чи професійному середовищі — одного дня перебуваємо в піднесеному настрої, і люди здаються більш чуйними, більш зачарованими нами. Ці миті сили швидкоплинні, але дуже резонують у пам’яті. Ми хочемо їх повернути. Нікому не подобається почуватись незграбним, боязким чи нездатним достукатися до людей. Поклик сирени-спокусниці непереборний, тому що влада непереборна, і ніщо не дасть вам більше влади в сучасному світі, ніж уміння спокушати. Гамуючи бажання спокушати, ми ніби вдаємося до своєрідної істеричної реакції, яка видає глибинне захоплення згаданим процесом; ми тільки робимо ці бажання сильнішими. Колись вони вийдуть на поверхню.

Щоб мати таку силу, не потрібно повністю змінювати характер чи фізично вдосконалювати зовнішність. Спокушання — це гра психології, а не краси, і стати майстром у цій грі до снаги будь-якій людині. Потрібно лише подивитися на світ по-іншому — очима спокусника.

Кожну соціальну та особисту взаємодію звабник розглядає як потенційну спокусу. Не можна гаяти жодної миті. Так стається з кількох причин. Влада, яку спокусники мають над чоловіком чи жінкою, працює в соціальному середовищі тому, що вони навчилися притлумлювати хіть, не позбуваючись її. Нам може здаватися, що бачимо спокусників наскрізь, але з ними однаково так приємно бути поруч, тож це не має значення. Намагання розділити своє життя на моменти, коли спокушаєте і коли стримуєтеся, лише заплутає й обмежить вас. Сексуальне бажання та любов сховані майже в кожній зустрічі; краще дати волю своїм навичкам, ніж намагатися використовувати їх тільки в спальні (насправді спокусник бачить світ як власну спальню). Таке ставлення створює великий імпульс, тож із кожним звабленням ви отримуєте досвід і практику. Одне соціальне чи сексуальне спокушання полегшує наступне, ваша впевненість зростає й робить вас привабливішим. Більше людей тягнеться до вас, коли на вас спадає аура спокусника.

Спокусники мають войовничий погляд на життя. Вони бачать у кожній людині обнесений мурами замок, який тримають в облозі. Зваблення — це завжди проникнення. Спочатку спокусники проникають у свідомість жертви, її першу точку захисту, а тоді змушують жертву фантазувати про них, легко послабити опір і здатися на милість переможцю. Спокусники не імпровізують, вони не залишають цей процес на волю випадку. Як і будь-який чудовий генерал, вони планують і розробляють стратегію, зважаючи на конкретні слабкі місця жертви.

Головною перешкодою для того, щоб стати спокусником, стає дурне упередження, що любов і романтика — це якась священна, магічна сфера, де речі просто стають на свої місця, якщо так судилося. Це може здатися дивовижним, але насправді то лише прикриття для нашої ліні. Людину спокушають зусилля, які докладаємо заради неї, показуючи, наскільки вона нам небайдужа, наскільки вона цінна. Віддати все на волю випадку — рецепт катастрофи, який свідчить про те, що ми не сприймаємо любов і романтику дуже серйозно. Саме зусилля, які докладав Казанова, хитрість, з якою він підходив до кожної справи, робили його таким диявольськи спокусливим. Закоханість — це питання не магії, а психології. Щойно зрозумієте психологію жертви й розробите стратегію саме для неї, легше накладете «магічне» заклинання. Спокусник сприймає кохання не як щось священне, а як війну, де все чесно.

«Спершу ти ось що гарненько затям: не буває такої, Що не далася б до рук — ти лише сіті розстав. Скорше помовкнуть пташки навесні, серед літа — цикади, Скорше менальський гончак буде тікать од зайців, Ніж гордуватиме ласкою жінка, бо й та, котра з виду — Стійкість одна, в той же час — любощів прагне в душі»

ОВІДІЙ «МИСТЕЦТВО КОХАННЯ», ПЕРЕКЛАД АНДРІЯ СОДОМОРИ.

«Поєднання цих двох елементів, зачарування і підкорення, необхідне для любові, про яку йдеться… У любові ми підкорюємо, зачарувавши»

ХОСЕ ОРТЕГА-І-ГАССЕТ «ПРО ЛЮБОВ».

«Що може допомогти в спокусі? Усе, що посилює відчуття влади, волю до влади, саму владу в людині. — Що погане? Усе, що походить від слабкості. — Що таке щастя? Відчуття, що сила зростає, що опір подоланий»

ФРІДРІХ НІЦШЕ «АНТИХРИСТ».

Спокусники ніколи не зациклені на собі. Їхній погляд спрямований назовні, а не всередину. Коли вони знайомляться з кимось, перший крок — влізти в шкуру цієї людини, побачити світ її очима. Причин для того кілька. По-перше, самозаглибленість — це ознака невпевненості, вона заважає звабленню. Кожен має невпевненість у собі, але спокусники її ігнорують, знаходячи терапію для моментів невпевненості в собі в тому, що їх поглинає світ. Це надає бадьорості духу — ми хочемо бути поруч із ними. По-друге, влізши в чиюсь шкуру, уявивши, як це — бути на чиємось місці, спокусник збирає цінну інформацію, дізнається, що змушує його жертву хвилюватися, а отже, втрачати здатність тверезо мислити й потрапляти в пастку. Озброєний такою інформацією, він може забезпечити сфокусовану й персональну увагу — рідкісний товар у світі, де більшість людей бачать нас лише з-за ширми власних упереджень. Потрапляння в шкуру жертви — перший важливий тактичний хід у цій війні.

Спокусники вважають себе постачальниками задоволення, як бджоли, що збирають пилок з одних квітів і передають його іншим. У дитинстві ми здебільшого гралися й насолоджувалися забавками. Дорослі часто почуваються вигнаними з цього раю, обтяженими обов’язками. Спокусник знає, що люди чекають насолоди — вони ніколи не отримують її вдосталь від друзів та коханих і не можуть здобути її самі. Людині, яка входить у їхнє життя, пропонуючи пригоди й романтику, годі протистояти. Задоволення — це відчуття, що нас виводять за межі наших можливостей, що нас приголомшують — іншою людиною, її досвідом. Люди до смерті хочуть бути приголомшеними, відпустити звичну впертість. Іноді їхній опір нам — це спосіб сказати: «Будь ласка, зваб мене». Спокусники знають, що можлива насолода змусить людину піти за ними; отримавши її, людина стає відкритою, слабкою на дотик. Спокусники також тренуються бути чутливими до задоволення, знаючи, що, відчуваючи задоволення самі, легше заражатимуть ним людей навколо.

Спокусник бачить усе життя як театр, де кожен — актор. Більшість людей відчувають, що їхні ролі в житті обмежені, і це робить їх нещасними. Спокусник, з іншого боку, може бути ким завгодно і може грати багато ролей. (Архетип тут — бог Зевс, ненаситний звабник юних дів, чиєю головною зброєю була здатність набувати вигляду тієї людини чи тварини, що найбільше сподобається його жертві.) Спокусники отримують задоволення від гри й не обтяжені своєю ідентичністю, потребою бути собою або бути природними. Ця їхня свобода, така плинність тіла й духу — це те, що робить їх привабливими. У житті людям бракує не так реальності, як ілюзії, фантазії, гри. Одяг, який носять спокусники, місця, куди вони вас ведуть, їхні слова й дії — усе це трохи театралізовано, не надто театрально, але з чарівною межею нереальності, так, ніби ви двоє живете у вигаданому світі або є персонажами фільму. Спокушання — це своєрідний театр у реальному житті, зустріч ілюзії та реальності.

Нарешті, спокусники абсолютно аморальні в підході до життя. Усе це — гра, арена для гри. Знаючи, що моралісти, зашкарублі пригнічені типи, які буркотять про злих спокусників, потай заздрять їхній владі, вони не переймаються чужою думкою. Вони не мають справи з моральними судженнями — ніщо не може бути менш спокусливим. Усе піддатливе, плинне, як саме життя. Спокушання — це різновид мистецтва про те, як навіювати чари, долати опір людей, надавати звабленню живої енергії й сили, а також спонукати жертву до капітуляції. Своєрідним містком між цими двома частинами є розділ про вісімнадцять типів жертв спокуси — кожному з них чогось бракує в житті, кожен із них має порожнечу, яку можете заповнити. Знаючи те, з яким типом маєте справу, застосуєте на практиці ідеї, викладені в обох частинах. Проігноруйте будь-який розділ цієї книжки — і станете неповноцінним спокусником. Ідеї та стратегії «Мистецтва спокуси» ґрунтуються на працях та історичних свідченнях найуспішніших звабників в історії.

«Незадоволеність, невроз, страждання й розчарування, з якими має справу психоаналіз, поза всяким сумнівом, походять від нездатності любити або бути коханим, від нездатності дарувати або отримувати задоволення, але радикальне розчарування походить від спокуси та її невдачі. Хворіють лише ті, хто перебуває за межами спокуси, навіть якщо вони залишаються повністю здатними кохати й кохатися. Психоаналіз вважає, що лікує розлади сексу й бажання, але насправді він має справу з розладами спокушання… Найсерйозніші недоліки завжди стосуються чарівності, а не насолоди, зачарування, а не якогось життєвого чи сексуального задоволення»

ЖАН БОДРІЯР «СПОКУСА».

«Усе, що робиться з любові, завжди відбувається за межами добра і зла»

ФРІДРІХ НІЦШЕ «ПО ТОЙ БІК ДОБРА І ЗЛА».

«Хто з-поміж римлян ще й досі не чув про мистецтво кохання, Хай, прочитавши цей твір, буде в коханні митцем. Що ж бо вітрило, весло, як судном не керує мистецтво? Що скакуни запальні? Що без мистецтва Амур?»

ОВІДІЙ «МИСТЕЦТВО КОХАННЯ», ПЕРЕКЛАД АНДРІЯ СОДОМОРИ.

Серед таких ідей — спогади самих спокусників (Казанови, Еррола Флінна, Наталі Барні, Мерілін Монро); біографії (Клеопатри, Жозефіни Бонапарт, Джона Ф. Кеннеді, Дюка Еллінгтона); посібники на цю тему (зокрема, «Мистецтво кохання» Овідія); художні оповіді про спокуси («Небезпечні зв’язки» Шодерло де Лакло, «Щоденник спокусника» Серена К’єркегора, «Повість про Ґендзі» Мурасакі Сікібу). Герої та героїні цих літературних творів переважно змальовані з реальних спокусників. Стратегії, які вони використовують, виявляють тісний зв’язок між вигадкою та звабленням, створюючи ілюзію й ведучи людину за собою. Застосовуючи на практиці поради з цієї книжки, ви йтимете шляхом найвидатніших майстрів мистецтва спокуси.

Нарешті, настрій, який зробить вас неперевершеним спокусником, — це настрій, з яким ви повинні читати цю книжку. Французький письменник Дені Дідро якось написав: «Я даю своєму розуму свободу слідувати за першою мудрою чи дурною думкою, яка з’являється, подібно до того, як на авеню де Фуа наші розпусні юнаки йдуть услід за однією повією, а потім залишають її, щоб переслідувати іншу, нападаючи на всіх і не прив’язуючись до жодної. Мої думки — мої повії». Він мав на увазі, що дозволяв спокушати себе ідеями, слідував за кожною, яка припадала до душі, доки не виникала краща, його думки були сповнені своєрідним сексуальним збудженням. Розгорнувши цю книжку, зробіть так, як радив Дідро: дозвольте спокусити себе історіями та ідеями, щоб ваш розум був відкритий, а думки — плинні. Поступово ви помітите, що всмоктуєте отруту через шкіру, і почнете сприймати все як спокусу, включно з вашим способом мислення і баченням навколишнього світу.

«Найбільша чеснота — це вимога більшої спокуси»

НАТАЛІ БАРНІ.

Частина 1. Які є спокусники

Ми всі маємо силу привабливості — здатність притягувати до себе людей і тримати їх у своєму полоні. Однак далеко не всі з нас усвідомлюють цей внутрішній потенціал і натомість уявляють собі привабливість як майже містичну рису, з якою народжуються обрані, а решта ніколи не зможе нею володіти. Однак усе, що маємо зробити, щоб реалізувати свій потенціал, — це зрозуміти, що саме в характері людини є такого, що природно збуджує людей, і розвивати ці приховані риси в собі.

Успішне спокушання рідко починається з очевидного маневру або стратегічного прийому. Це неодмінно породить підозру. Усе починається з вашого характеру, здатності випромінювати якусь рису, яка приваблює людей і збуджує їхні емоції так, що вони не можуть контролювати себе. Загіпнотизовані вашим спокусливим характером, жертви не помічатимуть дальших маніпуляцій із вашого боку. Тоді вводити їх в оману й спокушати буде дитячою забавкою.

У світі є дев’ять типів спокусників. Кожен тип має певну рису характеру, яка йде з глибини душі й створює спокусливий потяг. Сирени мають багато сексуальної енергії і вміють нею користуватися. Серцеїди (спокусники, ловеласи) неймовірно обожнюють протилежну стать, і їхнє бажання заразливе. Ідеальні коханці мають естетичне чуття, яке застосовують до романтики. Денді люблять грати зі своїм іміджем, випромінюючи яскраву андрогінну привабливість. Природжені спокусники — спонтанні й відкриті. Кокетки — самодостатні, з чарівною прохолодою. Чарівники хочуть і вміють догоджати — вони соціальні істоти. Харизматики мають незвичайну впевненість у собі. Зірки — неземні й огортають себе таємничістю.

Розділи цієї частини допоможуть вам зазирнути всередину кожного з дев’яти типів. Принаймні один із розділів має зачепити вас за живе — ви впізнаєте в ній частину себе. Цей розділ стане ключем до розвитку вашої сили привабливості. Припустимо, у вас є щось від кокетки. Розділ «Кокетка» покаже вам, як, спираючись на власну самодостатність, чергуючи тепло й холод, заманювати жертв у пастку. Вона покаже вам, як розвинути природні риси, ставши майстерною кокеткою, яка нам і потрібна. Немає сенсу бути боязкою, маючи дар спокуси. Нас зачаровують безсоромні ненаситні спокусники і ми пробачаємо їхні надмірності, але вони не породжують поваги.

Після того як розвинете домінантну рису характеру, додавши трохи мистецтва до того, що дала природа, зможете розвинути другу або третю рису, додавши глибини й загадковості вашій особистості. Нарешті, десятий розділ, присвячений антиспокуснику, допоможе усвідомити протилежний потенціал усередині вас — силу відштовхування. За будь-яку ціну ви повинні викорінити будь-які антисугестивні тенденції, які у вас можуть бути. Уявіть собі дев’ять типів як тіні, силуети. Лише ввійшовши в один із них і дозволивши йому рости всередині, ви зможете розвивати спокусливий характер, який дасть безмежну владу.

Сирени

Чоловіка часто таємно пригнічує роль, яку він має грати, — завжди бути відповідальним, контролювати себе й мислити раціонально. Сирена — ідеальний образ для чоловічих фантазій, адже вона пропонує повне звільнення від його життєвих обмежень. У її присутності, яка завжди особливо помітна й сексуально орієнтована, чоловік відчуває перенесення у світ чистої насолоди. Сирена небезпечна, тож, наполегливо переслідуючи її, чоловік може втратити контроль над собою, чого він так прагне. Сирена — це міраж; вона заманює чоловіків, культивуючи певну зовнішність і манеру поведінки. У світі, де жінки часто надто сором’язливі, щоб проєктувати такий образ, навчіться брати під контроль чоловіче лібідо, утілюючи їхні фантазії.

Ефектна сирена

У 48 році до нашої ери Птолемею XIV Єгипетському вдалося скинути з престолу й вигнати свою сестру та дружину — царицю Клеопатру. Він убезпечив кордони країни від її повернення і почав правити самостійно. Пізніше того-таки року Юлій Цезар прибув в Александрію, щоб, подолавши боротьбу місцевих еліт за владу, гарантувати лояльність Єгипту до римлян.

Однієї ночі в єгипетському палаці Цезар зі своїми воєначальниками обговорював військові плани. Раптом у кімнату ввійшов охоронець і доповів, що біля входу стоїть грецький купець із великим і цінним подарунком для римського полководця. Бажаючи трохи розважитися, Цезар дозволив купцеві ввійти. Чоловік вніс на плечах великий згорнутий килим. Купець розв’язав мотузку на килимові й одним помахом розгорнув його, показавши присутнім юну Клеопатру. Вона була закутана в килим, тож постала напівоголеною перед Цезарем та його почтом, наче Венера, яка вийшла з хвиль.

Усі були приголомшені, побачивши прекрасну дівчину (тоді їй був лише двадцять один рік), яка з’явилася перед ними несподівано, наче вві сні. Вони були вражені її сміливістю і театральністю — Клеопатра таємно проникла вночі в гавань, супроводжувана тільки одним чоловіком, який захищав її; дівчина ризикувала всім заради цього сміливого кроку. Ніхто не був зачарований більше, ніж Цезар. За словами римського історика Діона Кассія, «Клеопатра була в розквіті сил. Вона мала чудовий голос, який зачаровував усіх, хто його чув. Вона була така чарівна й так чудово говорила, що привернула до неї найхолоднішого й найрішучішого жінконенависника. Цезар був зачарований, щойно побачив її, а Клеопатра відкрила рота й заговорила». Того вечора Клеопатра стала коханкою Цезаря.

Цезар і раніше мав багато коханок, які розраджували імператора під час тяжких походів. Однак він завжди швидко позбувався їх, щоб приділити увагу тому, що справді захоплювало, — політичним інтригам, воєнних викликам, римському театру. Цезар бачив, як жінки робили все можливе, щоб утримати його під своїми чарами. Однак він виявився не готовим до зустрічі з такою жінкою, як Клеопатра. Однієї ночі вона розповідала йому, що разом вони зможуть відродити славу Александра Македонського і правити світом, ніби боги. Наступного дня розважала його, перевтілившись на богиню Ісіду, у розкошах свого двору. Клеопатра залучала Цезаря до найрозпусніших розваг, подаючи себе як втілення єгипетської екзотики. Цезареве життя з Клеопатрою було постійною грою, такою складною, як і війна, бо тоді, коли імператор почувався з нею в безпеці, молода єгиптянка раптово ставала холодною або розгніваною, тож доводилося шукати спосіб повернути її прихильність.

«А корабель наш доладний тим часом за вітром попутним Швидко до острова, де ті сирени жили, наближався. Згодом і вітер ущух, і раптом настала навколо Тиша безвітряна, — бог тоді хвилю морську заспокоїв. З місць повставали супутники всі і, згорнувши вітрила, Склали на дно корабля їх, самі ж посідали рядами До кочетів і веслами пінити хвилю взялися. Взяв тоді воску я круг, подробив його гострою міддю На невеликі шматочки й міцними став м’яти руками. Швидко розм’як він, бо й сила на нього давила велика, Й Гелія сяйво жарке, державця Гіперіоніда. Товаришам я по черзі тоді позаліплював вуха, Потім вони вже за руки і ноги мене прив’язали Стійма до щогли міцної, ще й линвами туго скрутивши, Веслами, сидячи вряд, по сивих ударили хвилях. А на таку вже наблизившись віддаль, що й поклики чути, Наш корабель бистрохідний не міг від сирен заховатись, Що почали йому навстріч виводити пісні дзвінкої.

“Гей, Одіссею преславний, ти гордість ахеїв велика! Ну-бо, спини корабель, щоб послухати нашого співу. Не пропливав тут ніхто на своїх кораблях чорнобоких, Поки солодкої пісні із уст він не вислухав наших, — Нею утішений, далі пливе він, дізнавшись багато. Знаємо все-бо ми, що довелося у Трої просторій З волі богів і аргеям, також як троянцям, зазнати. Знаємо й те ми, що діється скрізь на землі многоплідній”. Так вони мовили співом чудовим. І прагнув всім серцем Співу їх слухати я, і звелів я себе розв’язати, Товаришам поморгавши, вони ж, все гнучись, веслували»

ГОМЕР «ОДІССЕЯ» (КНИГА XII), ПЕРЕКЛАД БОРИСА ТЕНА.

Минали тижні. Цезар позбувся всіх супротивників Клеопатри в боротьбі за владу й знаходив приводи, щоб лишатися в Єгипті. Одного разу Клеопатра організувала імператорові розкішну історичну експедицію вниз по Нілу. У неймовірно пишному човні, що здіймався на майже двадцять метрів над водою й мав кілька терас та храм на честь Діоніса, Цезар чи не першим із римлян зміг побачити піраміди. Однак, поки володар довго перебував у Єгипті, далеко від своєї столиці, у всій Римській імперії вибухнули чисельні заворушення.

Коли 44 року до н. е. Цезаря вбили, йому на зміну прийшов тріумвірат правителів, серед яких був і Марк Антоній, хоробрий воїн, який любив розваги та видовища й уявляв себе кимось на кшталт римського Бахуса. Кілька років по тому, коли Антоній перебував у Сирії, Клеопатра запросила його на побачення в єгипетське місто Тарс. Там, змусивши Марка Антонія чекати, цариця з’явилася так само неймовірно, як і вперше перед Цезарем. По річці Кідн плив розкішний золотий корабель з пурпуровими вітрилами. Веслярі гребли під акомпанемент неземної музики; навколо човна стояли вродливі молоді дівчата, одягнені як німфи та міфологічні персонажі. Клеопатра сиділа на палубі в оточенні амурів і махала віялами, зображуючи богиню Афродіту, чиє ім’я натовп захоплено вигукував.

Як і всі жертви Клеопатри, Антоній відчував змішані емоції. Перед екзотичними принадами, які вона пропонувала, важко було встояти. Однак Антоній хотів приборкати її — перемога над цією гордою та славетною жінкою довела б його велич. Тому він залишився і, як і Цезар, поступово підпав під її чари. Вона потурала всім його слабкостям — азартним іграм, гучним посиденькам, вигадливим ритуалам, пишним видовищам. Щоб змусити Антонія повернутися в Рим, Октавіан, інший член тріумвірату, запропонував йому дружину — свою сестру Октавію, одну з найкрасивіших римлянок. Відома своїми чеснотами, вона, безсумнівно, змогла б утримати Антонія від «єгипетської блудниці». На деякий час це спрацювало, але Антоній не зміг забути Клеопатри й за три роки повернувся до неї. Цього разу назавжди: він фактично став рабом Клеопатри, надавши їй величезну владу, визнавши єгипетське вбрання та традиції й відмовившись від римських.

Збереглося лише одне зображення Клеопатри — ледь помітний профіль на монеті, але маємо численні письмові згадки. Фараонка мала довге худе обличчя й дещо загострений ніс, а її домінантною рисою були дивовижно великі очі. Її спокуслива сила, однак, полягала не в зовнішності — бо ж багато жінок Александрії вважали вродливішими за неї. А втім, інших жінок вона справді перевершувала в умінні привертати чоловічу увагу. Клеопатра не мала виняткових фізичних даних і не була наділена політичною владою, але Цезар та Антоній, хоробрі й розумні чоловіки, цього не помічали. Вони бачили жінку, яка постійно перевтілювалася перед ними, і то був спектакль однієї жінки. Її вбрання й макіяж змінювалися день одо дня, але завжди надавали Клеопатрі піднесеного, божественного вигляду.

«Чарівність особи [Клеопатри] була непереборна, і в особі її та розмовах було щось привабливе, разом з особливою силою характеру, що пронизувала кожне слово її і вчинок і підкоряла чарами собі всіх, хто спілкувався з нею. Було насолодою просто чути її голос, яким вона, ніби граючи на багатострунному інструменті, переходила з однієї мови на іншу»

ПЛУТАРХ «ЗАСНОВНИКИ РИМУ».

«Миттєве ваблення пісні, голосу чи запаху. Привабливість парфумового запаху пантери… На думку древніх, пантера — єдина тварина, що виділяє парфумований запах. Вона використовує його, щоб приваблювати й ловити жертв…

Але що спокушає в ароматі? Що спокушає нас у пісні сирен або у красі обличчя, у глибині безодні…?

Спокуса полягає у скасуванні знаків та їхнього значення, у їхньому справжньому вигляді. Очі, які спокушають, не мають значення, вони закінчуються поглядом, як обличчя з макіяжем закінчується лише справжньою зовнішністю… Запах пантери — також беззмістовне послання — і за цим посланням пантера невидима, як і жінка під макіяжем. Сирени теж залишаються невидимими. Чарівність полягає в тому, що приховане»

ЖАН БОДРІЯР «СПОКУСА».

Її голос, про який говорять усі письменники, був дзвінкий і п’янкий. Її слова могли бути досить банальні, але вимовлені так мило, що слухачі запам’ятовували не те, що вона говорила, а те, як вона це робила. Клеопатра постійно влаштовувала розважальні заходи — ушанування, інсценування битв, експедиції, костюмовані оргії. Усе мало відтінок драматизму й було дуже енергійним. Коли голова чоловіка лежала на подушці поруч із нею, у голові кружляли óбрази і мрії. І саме тоді, коли чоловікові здавалося, що він володіє цією неймовірною жінкою, вона віддалялася або сердилася, даючи зрозуміти, що все відбувається на її умовах. Чоловіки ніколи не володіли Клеопатрою, вони поклонялися їй. Так жінка, вигнана й приречена на ранню смерть, зуміла радикально все змінити і правити Єгиптом майже двадцять років.

На прикладі Клеопатри ми дізнаємося, що сиреною робить не краса, а гра, завдяки якій жінка втілює чоловічі фантазії. Чоловікові стає нудно з жінкою, хай яка вона гарна, бо він прагне різних задоволень і пригод. Щоб змінити ситуацію, жінці потрібно лише створити ілюзію, що вона пропонує таке розмаїття. Чоловіка легко обдурити зовнішністю — він любить очима.

Створіть фізичну присутність сирени (підвищену сексуальну привабливість, доповнену королівською грайливою манерою поведінки) — і він не встоїть перед вашими чарами. Ви не можете йому набриднути, але він не може вас відкинути. Привертайте його увагу й ніколи не дозволяйте йому побачити себе справжню. Він ітиме за вами, поки не потоне.

Сексуальна сирена

Норма Джин Мортенсен, майбутня Мерілін Монро, провела частину дитинства в лос-анджелеських сиротинцях. Її дні були заповнені хатньою роботою і не мали ніяких ігор та розваг. У школі Норма була замкнута, рідко всміхалася й багато мріяла. Одного разу, коли їй було тринадцять, одягаючись до школи, дівчина помітила, що біла блузка, видана в сиротинці, порвана. Нормі довелося позичити светр у молодшої дівчинки в будинку. Светр був на кілька розмірів менший. Того дня раптом навколо Норми, хай куди вона пішла, несподівано почали збиратися хлопці (вона була надзвичайно добре розвинена для свого віку). Норма Джин Мортенсен записала тоді в щоденнику: «Вони витріщалися на мій светр, наче на золоту жилу».

«Роблена ловить краса — самоцвіти, сріблó, позолота; Серед усіх тих окрас частка найменша — вона. Й сам подивуєш не раз: “А що ж то, врешті, люблю я? Так одурманює нас золотокрилий Амур. От якось ранком заскоч, як вона ще без тих обладунків, — І хоч-не-хоч напоказ вади свої виставля. Втім, за цю раду не завжди хапайсь, бо це небезпечно: Часто захоплює нас власне краса без окрас»

ОВІДІЙ «ЛІКИ ВІД КОХАННЯ», ПЕРЕКЛАД АНДРІЯ СОДОМОРИ.

Відповідь була проста, але дивовижна. Раніше ігнорована й навіть висміяна іншими дітьми, Норма Джин тепер відчула спосіб привернути до себе увагу, може, навіть владу, адже була дуже амбітна. Вона почала більше всміхатися, фарбуватися, одягатися по-іншому. І незабаром помітила дещо не менш неймовірне: хлопці палко закохувалися в неї, навіть якщо вона нічого не говорила і не робила. «Мої шанувальники говорили те саме, але по-різному, — писала вона. — Це була моя провина, що вони хотіли мене цілувати й обіймати. Одні казали: це через те, як я дивилася на них — очима, сповненими пристрасті. Інші запевняли, що їх вабив мій голос. Треті повідомляли, що я випромінюю вібрації, які зводять їх із розуму».

Кілька років по тому Мерілін намагалася пробитися в кінобізнес. Продюсери казали їй те саме: вона досить приваблива в житті, але її обличчя недостатньо гарне для кіно. Мерілін отримувала роботу в масовці, але коли з’являлася на екрані — навіть на кілька секунд — чоловіки в залі шаленіли, а кінотеатри вибухали вигуками. Однак ніхто не бачив у цьому ніякої зірковості. Одного разу в 1949 році, коли їй було лише двадцять і її кар’єра зайшла в глухий кут, Монро зустріла в закусочній людину, яка розповіла їй, що проводить кастинг для нового фільму Ґраучо Маркса «Щаслива любов» і шукає актрису на роль білявої звабниці, яка могла б пройти повз Ґраучо так, щоб, за його словами, «розбудити моє старече лібідо й змусити дим іти з моїх вух». Пробиваючись на прослуховування, Мерілін імпровізувала цю ходу. «Це Мей Вест, Теда Бара і Бо Піп в одній особі», — сказав Ґраучо, побачивши, як вона крокує повз нього. «Ми знімаємо сцену завтра вранці». Так Мерілін утвердила свою сумнозвісну ходу — ходу, яка навряд була природна, але являла собою дивну суміш невинності та сексуальності.

Протягом наступних кількох років Мерілін методом проб і помилок училася, як посилити вплив на чоловіків. Її голос завжди був привабливий — це був голос маленької дівчинки. Однак на екрані він розкривався не повністю, поки хтось нарешті не навчив її знижувати його, надаючи глибоких, хрипких тонів, які стали її спокусливим фірмовим знаком — сумішшю маленької дівчинки та лисиці. Перед тим як з’явитися на знімальному майданчику чи навіть на вечірці, Мерілін годинами просиджувала перед дзеркалом. Більшість людей вважали це марнославством — вона була закохана у свій образ. Правда полягала в тому, що цей образ Монро створювала годинами. Мерілін роками вивчала й практикувала мистецтво макіяжу. Голос, хода, обличчя й погляд — усе це було конструкцією, актом. На піку слави Монро отримувала задоволення, заходячи в нью-йоркські бари без макіяжу чи гламурного одягу й залишаючись непоміченою.

Успіх нарешті прийшов, але разом із ним прийшло щось, що сильно дратувало Мерілін: студії брали її лише на ролі білявої красуні-бомби. Вона хотіла серйозних ролей, але ніхто не сприймав її серйозно, хай як вона применшувала риси сирени. Одного разу, коли Монро репетирувала сцену з «Вишневого саду», викладач акторської майстерності Михайло Чехов запитав її: «Ти думала про секс, коли ми грали цю сцену?» Коли Мерілін відповіла «ні», Чехов додав: «Весь час, поки грали цю сцену, я отримував від тебе сексуальні вібрації. Ніби ти була жінкою, охопленою пристрастю… Тепер розумію твою проблему зі студією, Мерілін. Ти — жінка, яка випромінює сексуальні вібрації — незалежно від того, що робиш або думаєш. Увесь світ уже зреагував на ці вібрації. Вони виходять із кіноекранів, коли ти граєш свої ролі».

«Він пас свою худобу на Гаргарусі, найвищій вершині Іди, коли Гермес у супроводі Гери, Афіни та Афродіти приніс золоте яблуко й Зевсове послання: “Парісе, ти так само вродливий, як і мудрий у справах любовних, тож Зевс доручає тобі розсудити, яка з цих богинь найсправедливіша».

“Хай буде так, — зітхнув Паріс. — Але спершу прошу тих, хто програв, не ображатися на мене. Я лише людина, схильна до найдурніших помилок”.

Богині погодилися підкоритися його рішенню. “Чи достатньо буде судити їх такими, як вони є? — запитав Паріс у Гермеса. — Чи вони повинні бути оголеними?” “Щодо правил змагання тобі вирішувати», — відповів Гермес зі стриманою посмішкою. “У такому разі чи не будуть вони люб’язні роздягтися?” — Гермес наказав богиням це зробити і ввічливо відвернувся.

Афродіта незабаром була готова, але Афіна наполягла на тому, щоб вона зняла знаменитий чарівний пояс, який давав їй несправедливу перевагу, змушуючи всіх закохуватися в того, хто його носив. “Добре, — злостиво сказала Афродіта. — Зніму, але якщо ти знімеш шолом — без нього ти огидна”. “А тепер, якщо дозволите, судитиму вас по черзі, — оголосив Паріс. — Йди-но сюди, божественна Геро! Чи не будете ви, дві інші богині, такі ласкаві, щоб залишити нас на деякий час?” “Розгляньте мене сумлінно, — сказала Гера, повільно обертаючись і показуючи свою розкішну постать, — і пам’ятайте, що, коли визнаєте мене за найсправедливішу, зроблю вас володарем усієї Азії й найбагатшим з усіх людей”. “Мене не можна підкупити, моя пані…” “Дуже добре, дякую тобі”. “Тепер я побачив усе, що потрібно було побачити. Прийди, божественна Афіно!” “Ось я, — сказала Афіна, цілеспрямовано крокуючи вперед. — Слухай, Парісе, якщо тобі вистачить здорового глузду віддати мені приз, то зроблю тебе переможцем у всіх битвах, а також найкрасивішим і наймудрішим чоловіком у світі”.

“Я скромний пастух, а не воїн, — сказав Паріс. — Але обіцяю справедливо розглянути твою претензію на яблуко. Тепер можеш знову надіти одяг і шолом. Афродіта готова?” Афродіта підійшла до нього збоку, і Паріс почервонів, бо вона стала так близько, що вони майже торкнулися одне одного. “Дивись уважно, будь ласка, нічого не пропускай. До речі, щойно я побачила тебе, то сказала собі: “Присягаюся, ось іде найвродливіший юнак Фрігії! Чому він марнує себе тут, у пустелі, пасучи дурну худобу?” Ну, а ти, Парісе? Чому б тобі не переїхати до міста й не жити цивілізовано? Що ти втрачаєш, одружившись з такою, як Єлена Спартанська, такою красивою, як і я, і не менш пристрасною? Пропоную тобі помандрувати по Греції з моїм сином Еросом за гіда. Тільки-но прибудете у Спарту, він і я побачимо, що Єлена по вуха закохається в тебе”. “Ти можеш присягнутися в цьому?” — схвильовано запитав Паріс. Афродіта вимовила урочисту клятву, і Паріс, не роздумуючи, вручив їй золоте яблуко»

РОБЕРТ ҐРЕЙВС «ГРЕЦЬКІ МІФИ» (ТОМ ПЕРШИЙ).

Мерілін Монро високо цінувала вплив свого тіла на чоловіче лібідо. Вона налаштовувала власну фізичну присутність як інструмент, змушуючи себе пахнути сексом і набуваючи гламурного, несправжнього вигляду. Інші жінки знали стільки ж трюків для посилення сексуальної привабливості, але Мерілін від них відрізняв несвідомий елемент. І саме зовнішність позбавила її чогось критично важливого — прихильності. Її найглибшою потребою було почуватися коханою й бажаною, тому Мерілін здавалася постійно вразливою, як маленька дівчинка, що прагне захисту. Вона випромінювала ту потребу любові перед камерою; це було легко, ішло звідкись із глибини душі. Погляд або жест, яким Мерілін не мала наміру викликати бажання, робив це вдвічі сильніше просто тому, що був ненавмисний — саме її невинність збуджувала чоловіків.

Сексуальна сирена має більш миттєвий, негайний ефект на об’єкт зваблення, ніж ефектна сирена. Утілюючи секс і бажання, вона не намагається апелювати до сторонніх почуттів або створювати видовища. Здається, її час ніколи не присвячений роботі чи домашнім справам; вона демонструє іншим, що живе для задоволення й завжди доступна. Від куртизанки чи повії сексуальну сирену відрізняє невинність і вразливість. Таке поєднання дуже задовольняє: воно дає чоловікові ілюзію, що він захисник, піклувальник, хоча насправді саме Сексуальна сирена контролює динаміку.

Жінці не обов’язково народжуватися з рисами Мерілін Монро, щоб утілювати роль сексуальної сирени. Більшість фізичних елементів — це конструкція; ключовий момент — підліткова невинність. Тоді як одна частина вас, здається, кричить про секс, друга — скромна й наївна, ніби ви не здатні зрозуміти, який ефект справляєте. Ваша хода, голос, манера поведінки дуже двозначні — ви водночас досвідчена, жагуча жінка й невинна дівчинка.

«Спершу сирен ти зустрінеш, що чаром своїм нездоланним Кожну людину чарують, яка лиш до них підпливає. Хто до сирен несвідомо наблизиться й тільки почує Голос їх, той вже додому не вернеться, діти й дружина Не побіжать уже взустріч йому, не радітимуть шумно, Дзвінкоголосим-бо співом сирени його зачарують, Сидячи там на лужку; наче гори, навкруг височіють Кості загиблих людей, тільки шкіра на них дотліває»

ЦІРЦЕЯ ДО ОДІССЕЯ, «ОДІССЕЯ» (КНИГА XII), ПЕРЕКЛАД БОРИСА ТЕНА.

Як зрозуміти цей вид звабників

Сирена — найдавніша з усіх спокусниць. Її прототип — богиня Афродіта; мати міфічні риси — її природа, але не думайте, що вона лишилася в минулому, у легендах та історії: вона уособлює потужну чоловічу фантазію про дуже сексуальну, надзвичайно впевнену, звабливу жінку, яка пропонує нескінченну насолоду й трохи екстриму. У сучасному світі ця фантазія може лише сильніше апелювати до чоловічої психіки, адже зараз чоловіки живуть у світі, який обмежує їхні агресивні інстинкти, роблячи чимдалі безпечними та надійними, у світі, який пропонує менше шансів для пригод і ризику, ніж будь-коли раніше. У минулому чоловік мав деякі виходи для цих потягів — війну, відкрите море, політичні інтриги. У сексуальній сфері куртизанки й коханки були майже соціальним інститутом і пропонували йому розмаїття та гонитву, яких він жадав. Не маючи виходу, його бажання гризуть його зсередини, стаючи ще нестабільнішими через вгамування. Іноді сильний чоловік може робити найбільш ірраціональні вчинки, заводити інтрижки тоді, коли це найменш потрібно, просто заради гострих відчуттів та небезпеки. Ірраціональне може виявитися надзвичайно спокусливим, особливо для чоловіків, які завжди повинні здаватися розсудливими.

З погляду сили спокуси сирена — найнебезпечніша звабниця. Вона оперує найпростішими чоловічими емоціями і, якщо правильно зіграє роль, може перетворити зазвичай сильного та відповідального чоловіка на слухняного виконавця її бажань. Сирена добре впливає на суворий чоловічий тип — солдата або героя — так само, як Клеопатра підкорила Марка Антонія, а Мерілін Монро — Джо ДіМаджо. Однак ніколи не думайте, що це єдині типи чоловіків, на які може впливати сирена. Юлій Цезар був письменником і мислителем, який переніс інтелектуальні здібності на поле бою й на політичну арену; драматург Артур Міллер потрапив під чари Монро так само глибоко, як і ДіМаджо. Інтелектуал часто найбільш сприйнятливий до заклику сирени, що веде до чистої фізичної насолоди, адже в його житті цього так бракує. Сирена не турбується про те, щоб знайти потрібну жертву. Її магія діє на всіх і кожного.

Насамперед сирена повинна відрізнятися від інших жінок. За своєю природою вона становить рідкісне явище, міфічне та своєрідне; також вона цінний приз, який потрібно вирвати у інших чоловіків. Клеопатра вирізнялася неймовірною драматичністю, перша дружина Наполеона Бонапарта, імператриця Жозефіна — надзвичайною млявістю, Мерілін Монро — дівочою невинністю. Фізична привабливість в цьому разі розкривається найкраще, адже сирена — це насамперед видовище, на яке варто дивитися. Надзвичайно жіночна й сексуальна присутність, навіть до карикатурності, швидко диференціює вас, адже більшості жінок бракує впевненості, щоб проєктувати такий образ.

Після того як сирена виділила себе з-поміж інших, вона повинна опанувати ще дві важливі риси — здатність змусити самця переслідувати її так відчайдушно, що він втрачає контроль, і близькість до небезпеки. Небезпека напрочуд спокуслива. Змусити самця переслідувати вас відносно просто: добре підкреслена сексуальність зробить це досить добре. Однак ви не повинні нагадувати куртизанку чи повію, яку чоловік може хотіти лише для того, щоб швидко втратити до неї інтерес. Натомість ви маєте бути трохи невловна й віддалена, втілюючи чоловічі фантазії. В епоху Відродження відомі жінки-сирени, як-от Тулія д’Арагона, діяли й виглядали як грецькі богині — тогочасні фантазія. Сьогодні ви можете наслідувати кіношні óбрази — будь-які, що здаються вам цікавішими за життя, навіть такі, що породжують трепет. Ці риси змусять чоловіка несамовито хотіти вас, і що більше він бажатиме вас, то більше думатиме, що діє з власної ініціативи. Це чудовий спосіб замаскувати маніпуляції, які застосовуєте щодо чоловіків.

«З ким же мені порівняти прекрасну дівчину, так благословенну долею, як не з сиренами, що своїм наріжним каменем притягують до себе кораблі? Так, гадаю, Ізольда приваблювала багато думок і сердець, які вважали себе захищеними від любовних перипетій. І справді, ці дві речі — кораблі без якорів і блукливі думки можна успішно порівняти. Вони так рідко йдуть прямим курсом, так часто зупиняються в непевних гаванях, їх хитає, кидає й розгойдує туди-сюди. Так само й марне бажання і випадкове кохання дрейфують, як корабель без кітви. Ця чарівна юна принцеса, стримана та ввічлива Ізольда, захоплювала думки й притягувала об’єкт зваблення, як наріжний камінь притягує кораблі на пісні сирен. Вона співала як відкрито, так і потай, у вуха та очі тих, чиї серця кидало в бурях. Пісня, яку вона співала відкрито в цьому та інших місцях, була її солодким співом і тихим звучанням струн, що відлунювали всюди так, ніби її можна було почути серцем. Однак її таємною піснею була дивовижна краса, яка захопленою музикою, прихованою й невидимою скрізь для очей, проникала в багато шляхетних сердець і згладжувала чари, що раптово брали думки в полон і, захопивши, сковували їх бажанням!»

ҐОТФРІД СТРАСБУРЗЬКИЙ «ТРІСТАН».

Поняття небезпеки, виклику, іноді смерті може здатися неактуальним, але небезпека має вирішальне значення у спокушанні. Вона додає емоційної гостроти і особливо приваблива для сучасних чоловіків, які зазвичай дуже раціональні та пригнічені. Небезпека помітна в оригінальному міфі про сирену. В «Одіссеї» Гомера Одіссей має проплисти повз скелі, де сирени, дивні жіночі істоти, співаючи, кличуть моряків на вірну загибель. Вони співають про славу минулого, про світ, схожий на дитинство, де немає обов’язків, про світ чистої насолоди. Їхні голоси подібні до води, солодкі та привабливі. Моряки стрибали у воду, щоб долучитися до них, і тонули; або, втрачаючи сконцентрованість і зачаровуючись, спрямовували корабель на скелі. Намагаючись захистити моряків від сирен, Одіссей залив їм вуха воском, а сам прив’язав себе до щогли, щоб і чути сирен, і жити, а потім розповісти про це — дивне бажання, адже трепет від сирен змушує йти за ними.

«Закохуватися в статуї та картини, навіть кохатися з ними — давня фантазія, яку добре усвідомлювали в епоху Відродження. Джорджо Вазарі, пишучи у вступному розділі “Життєписів” про мистецтво в античності, розповідає, як чоловіки порушували закони, заходячи вночі до храмів і кохаючись зі статуями Венери. Уранці священики входили до святилищ і виявляли плями на мармурових фігурах»

ЛІНН ЛОУНЕР «ЖИТТЯ КУРТИЗАНОК».

Подібно до того, як стародавні мореплавці мали гребти і керувати, ігноруючи всі сторонні чинники, людина сьогодні має працювати і йти прямо в житті. Поклик чогось небезпечного, емоційного, невідомого сильніший, коли заборонений. Згадаймо жертв великих сирен в історії: Паріс починає війну заради Єлени Троянської, Цезар ризикує імперією, а Антоній втрачає владу й життя заради Клеопатри, Наполеон стає посміховиськом через Жозефіну, ДіМаджо ніколи не забуде Мерілін Монро, а Артур Міллер роками не може писати. Жінка-сирена часто маніпулює чоловіками, але вони не можуть відірватися від неї. (У багатьох сильних чоловіків виявляють себе мазохістські риси.)

Варто натякнути на небезпеку — і це тільки посилить ваші риси жінки-сирени — наприклад, властиве жінці безумство, що випромінювала Мерілін Монро, яке так приваблювало чоловіків. Сирени часто фантастично ірраціональні, що надзвичайно приваблює чоловіків, яких пригнічує власна розсудливість. Елемент страху також має вирішальне значення: якщо тримати чоловіка на належній дистанції, це викликає повагу; він не повинен наближатися до жінки настільки, щоб бачити її наскрізь або помітити жіночу слабкість. Ініціюйте такі ситуації, у яких виявлятимуться натяки на небезпеку, раптово змінюйте настрій, виводячи чоловіка з рівноваги, час від часу залякуйте його примхливою поведінкою.

Найважливішим елементом для сирени на початках завжди є фізичний інструмент впливу. Фізичні риси — аромат, підкреслена за допомогою макіяжу або вишуканого чи спокусливого одягу сексуальність — діють на чоловіків сильніше, бо не мають жодного значення. У безпосередності сирени обходять раціональні процеси, справляючи такий самий вплив, як приманка на тварину або рух накидки на бика. Належну зовнішність сирени часто плутають із фізичною красою, особливо з обличчям. Однак красиве обличчя не робить сирену сиреною: натомість воно провокує надто велику дистанцію й байдужість. (Ні Клеопатра, ні Мерілін Монро, дві найвеличніші сирени в історії, не були відомі красивими обличчями.) Усмішка і привабливий погляд, поза всяким сумнівом, спокусливі, але ніколи не мають домінувати у вашому зовнішньому вигляді. Вони надто очевидні і прямі. Сирена має стимулювати загальне бажання, і найкращий спосіб зробити це — створити враження, яке одночасно відвертає й приваблює. Це не одна конкретна риса, а комбінація таких рис:

Голос. Очевидно, що голос сирени вкрай важливий, адже, як розповідає легенда, він має небачений вплив із неймовірною сугестивною силою. Може, ця сила регресивна й нагадує здатність материнського голосу заспокоїти або схвилювати дитину ще до того, як вона зрозуміє, що голос лунає. Сирена має використовувати голос, що натякав би на еротичне, частіше підсвідомо, ніж відкрито. Майже всі, хто зустрічався з Клеопатрою, відзначали її чудовий, солодкий голос, який мав властивість зачаровувати. Імператриця Жозефіна, одна з найбільших спокусниць кінця XVIII століття, мала млосний голос, який чоловіки вважали за екзотичний і такий, що вказував на її креольське походження. Мерілін Монро народилася з живим, дитячим голосом, але навчилася його знижувати, щоб зробити по-справжньому спокусливим. Голос Лорен Беколл від природи низький; його спокуслива сила походить від повільної, сугестивної подачі. Сирена ніколи не говорить швидко, агресивно або на високих тонах. Її голос спокійний і неквапний, наче вона ніколи не прокидалася й не вставала з ліжка.

Тіло та прикраси. Якщо голос має заколисувати, то тіло та прикраси повинні засліплювати. Саме одягом сирена прагне створити ефект богині, який описав Бодлер в есе «На похвалу макіяжу»: «Жінка має повне право й навіть виконує своєрідний обов’язок, прагнучи здаватися чарівною та надприродною. Вона повинна дивувати й зачаровувати; ідол, вона повинна прикрашати себе золотом, щоб її обожнювали. Вона повинна запозичувати усе можливе з усіх мистецтв, щоб піднестися над природою, краще підкорювати серця й розбурхувати душі».

Сиреною, яка обожнювала одяг та прикраси, була Полін Бонапарт, сестра Наполеона. Вона свідомо прагнула справляти враження богині за допомогою зачіски, макіяжу та одягу, що нагадували вигляд і подих Венери — богині кохання. Ніхто в історії не міг похвалитися таким різноманітним і вишуканим гардеробом. Поява Полін на балу 1798 року справила приголомшливий ефект. Вона попросила господиню балу, мадам Пермон, дозволити переодягнутися в її будинку, щоб ніхто не побачив одягу Полін, коли вона увійде. Коли Полін спустилася сходами, усі завмерли в приголомшеній тиші. На ній був головний убір вакханки — грона золотого винограду, переплетені у волоссі, укладеному в грецькому стилі. Грецька туніка з вишитим золотом подолом підкреслювала божественну фігуру. Під грудьми був пояс з відполірованого золота, утримуваний розкішною прикрасою. «Ніякі слова не передадуть її краси, — писала герцогиня д’Абрантес. — Сама кімната стала світлішою, коли вона ввійшла. Усе в зовнішності було таке гармонійне, що її появу зустрів захоплений галас, який тривав, виказуючи повну зневагу до всіх інших жінок».

Головне: усе має засліплювати, але водночас має бути гармонійним, щоб жодна прикраса не привертала до себе увагу. Ваша присутність має бути яскрава, блискавична, утілена фантазією. Прикраси використовують, щоб зачарувати і привернути увагу. Сирена також може використовувати одяг, щоб вказати на сексуальність, іноді відверто, але частіше натякаючи, а не кричачи про це, — тоді ви здаватиметеся маніпуляторкою. З цим пов’язане поняття «вибіркового розкриття», тобто показу лише частини тіла, але тієї частини, яка збуджує й розбурхує уяву. Наприкінці XVI століття Марґарита де Валуа, сумнозвісна донька французької королеви Катерини Медічі, однією з перших почала носити декольте просто тому, що мала найкрасивіші груди в королівстві. У Жозефіни Бонапарт такою принадою були руки, які вона завжди ретельно залишала оголеними.

Рухи та поведінка. У V столітті до нашої ери цар Гоуцзянь вибрав китайську сирену Сі Ші з-поміж усіх жінок своєї держави, щоб спокусити та знищити свого супротивника — Фучая, царя країни Ву; для цього Гоуцзянь наказав навчити молоду жінку мистецтву спокушання. Найважливішим у навчанні був рух — як рухатися граціозно та звабливо. Сі Ші навчилася створювати враження, ніби вона пливе по підлозі у своїх придворних шатах. Коли вона нарешті зустрілася з Фучаєм, він швидко потрапив під її чари. Сі Ші ходила й рухалася так, як ніхто інший, кого він будь-коли бачив. Фучай був одержимий її трепетною присутністю, її манерами та безтурботною поведінкою. Він так сильно закохався, що дозволив своєму царству розпастися на частини — тоді Гоуцзянь увійшов у володіння Фучая й завоював їх без бою.

Рухи сирени граційні й неквапливі. Правильні жести, рухи та поведінка Сирени подібні до правильного голосу: вони натякають на щось бентежне, розпалюють бажання, хоч і не очевидні. Від вас має віяти млостю, ніби маєте весь час у світі для любові та насолоди. Ваші жести повинні мати певну двозначність, натякаючи на щось одночасно невинне та еротичне. Відразу можна зрозуміти, що це надзвичайно звабливе, ба більше, коли ваша манера поведінки пронизана спокусою.

Символ: Вода. Пісня Сирени — рідка та зваблива, а сама Сирена — плинна й незбагненна. Ніби море, Сирена вабить обіцянками нескінченних пригод і насолод. Забувши про минуле та майбутнє, чоловіки йдуть за нею далеко в море, де й тонуть.

Яка небезпека може чатувати

Хай якою прогресивною видається епоха, жодна жінка не може абсолютно спокійно підтримувати імідж відданої насолоді спокусниці. Хоч як вона намагається дистанціюватися від цього, тавро легковажності завжди переслідує сирену. Клеопатру ненавиділи в Римі як єгипетську повію. Ця ненависть зрештою призвела до її падіння, коли Октавіан і римська армія намагалися знищити пляму на римській чоловічій гідності, яку вона стала уособлювати. Водночас чоловіки часто заплющують очі на подібне, коли йдеться про репутацію сирени. Однак небезпека часто криється в заздрощах, які вона породжує серед інших жінок; велика частина ненависті Риму до Клеопатри виникла через обурення, спровоковане серед суворих міських матрон. Вдаючи невинність і виставляючи себе жертвою чоловічого бажання, сирена може дещо приглушити вплив жіночої заздрості. Однак загалом вона мало що може зробити: її сила походить від впливу на чоловіків, тож сирена має навчитися приймати заздрість інших жінок або ігнорувати її.

Нарешті, надмірна увага, яку привертає Сирена, може провокувати роздратування й навіть ще гірші наслідки. Іноді вона намагатиметься цих наслідків позбутися, а іноді хоче привернути до себе увагу, але не в контексті сексуальності. Також, на жаль, фізична краса зникає; хоч ефект Сирени залежить не від красивого обличчя, а від загального враження, після певного віку це враження стає складно спроєктувати. Обидва ці фактори сприяли самогубству Мерілін Монро. Потрібен геній рівня мадам де Помпадур, коханки-сирени короля Людовика XV, щоб перейти в роль одухотвореної старшої жінки, яка й далі спокушає душевними чарами. Клеопатра мала такий інтелект, і якби прожила досить довго, то залишилася б потужною спокусницею. Сирена повинна готуватися до старості, рано звертаючи увагу на більш психологічні й менш фізичні форми кокетства, які можуть давати їй владу, коли краса почне в’янути.

Серцеїд

Жінка ніколи не почувається досить бажаною та вартісною. Вона хоче уваги, але чоловік надто часто відволікається й не реагує на неї. Серцеїд — чудовий образ для жіночих фантазій: коли він бажає жінку (навіть якщо ця мить коротка), він піде за нею на край світу. Він може бути невірний, нечесний та аморальний, але це тільки додає йому привабливості. На відміну від звичайного, обережного чоловіка, серцеїд — нестримний, покірний, раб своєї любові до жінок. Є ще одна характерна риса, яка описує такого звабника: дуже багато жінок піддалися його залицянням, тож на це має бути причина. Слова — жіноча слабкість, а він — майстер спокусливої мови. Розбудіть пригнічені бажання жінки атмосферою небезпеки й задоволення, яку створює цей спокусник.

Палкий серцеїд

Для двору Людовика XIV останні роки короля були похмурі — він постарішав, став нестерпно релігійним та вкрай неприємним. Двір нудьгував і відчайдушно прагнув новизни. Тож у 1710 році поява п’ятнадцятирічного юнака, диявольськи вродливого й чарівного, справила особливо сильний вплив на дам. Його звали Фронсак, майбутній герцог де Рішельє (його дід — сумнозвісний кардинал Рішельє). Це був зухвалий і дотепний молодик. Дами бавилися з ним, як з іграшкою. Юнак у відповідь цілував їх у губи, а його руки блукали далеко, як для недосвідченого хлопчика. Коли ці руки забралися під спідницю герцогині, що не була така поблажлива, король розлютився й відправив Рішельє в Бастилію, прагнучи провчити його. Однак дами, які вважали юнака таким кумедним, не могли витримати його відсутності. Як порівняти з придворними, він був неймовірно сміливий; його очі впивалися в тебе, а руки рухалися швидше, ніж можна було припустити. Ніщо не могло його зупинити, його сміливість була непоборна. Придворні дами благали короля звільнити юнака, і термін його перебування в Бастилії був скорочений.

Кілька років по тому молода мадемуазель де Валуа гуляла паризьким парком зі своєю гувернанткою, старшою жінкою, яка не відходила від неї ні на крок. Батько де Валуа, герцог Орлеанський, був сповнений рішучості захистити її, свою молодшу доньку, від усіх придворних спокусників, поки її не видадуть заміж, тому приставив до доньки цю супровідницю, жінку бездоганної чесноти та стриманості. Однак у парку де Валуа побачила юнака, який кинув на неї погляд і запалив її серце. Він пройшов повз неї, але погляд його був сильний та ясний. Юнак назвав своє ім’я: сумнозвісний герцог де Рішельє, богохульник, спокусник, серцеїд. Той, кого варто уникати за будь-яку ціну.

Через кілька днів старша товаришка повела де Валуа в інший парк, і ось Рішельє знову трапився їм на шляху. Цього разу він одягся як жебрак, але погляд його був незабутній. Мадемуазель де Валуа відповіла на цей погляд: нарешті в її сірому житті з’явилося щось захопливе. З огляду на суворість батька, жоден чоловік не наважувався до неї наблизитися. А тепер цей горезвісний придворний переслідував її, замість усіх інших дам — яке ж це було захоплення! Незабаром Рішельє почав таємно передавати їй записки з віршами, у яких висловлював нестримне бажання. Дівчина відповідала боязко, але незабаром записки стали для неї тим єдиним, чим вона жила. В одній з них юнак обіцяв усе влаштувати, якщо вона проведе з ним ніч; уявляючи собі неможливість цього, вона була не проти підіграти йому й погодитися на цю зухвалу пропозицію.

«[Після нещасного випадку Дон Жуан опиняється на пляжі, де його знаходить молода жінка]. ТІСБЕЯ: Прокинься, найвродливіший з усіх чоловіків, і стань знову собою. ДОН ЖУАН: Якщо море дарує мені смерть, то ти даруєш мені життя. Але море врятувало мене лише для того, щоб ти мене вбила. О, море кидає мене з одних мук в інші, бо не встиг я витягти себе з води, як зустрів цю сирену — тебе саму. Навіщо затикати мені вуха воском, коли вбиваєш мене очима? Я вмирав у морі, а від сьогодні помру від любові. ТІСБЕЯ: У тебе добре дихання, як для людини, що майже потонула. Ти багато страждав, але хто знає, які страждання готуєш для мене? Я знайшла тебе біля моїх ніг вкритого водою, а тепер ти весь у вогні. Якщо ти гориш, коли такий мокрий, то що робитимеш, коли знову висохнеш? Ти обіцяєш мені пекуче полум’я. Сподіваюся, що ти не брешеш. ДОН ЖУАН: Люба дівчинко, Бог мав би втопити мене, перш ніж я згорів би від тебе. Може, кохання було мудріше, коли воліло змочити мене, перш ніж я відчув твій палючий дотик. Але твій вогонь такий пекучий, що навіть у воді я згораю. Такий холодний і водночас пекучий? ДОН ЖУАН: Так багато вогню в тобі. ТІСБЕЯ: Як гарно ти говориш! ДОН ЖУАН: Як добре ти розумієш! ТІСБЕЯ: Молю Бога, щоб це було правдою»

ТІРСО ДЕ МОЛІНА «СЕВІЛЬСЬКИЙ СПОКУСНИК».

У мадемуазель де Валуа була покоївка на ім’я Анжеліка, яка одягала її перед сном і спала в сусідній кімнаті. Якось увечері, коли гувернантка в’язала, де Валуа підвела очі від книжки, яку читала, щоб побачити, як Анжеліка несе нічну білизну в її кімнату, але з якоїсь дивної причини Анжеліка озирнулася на неї й усміхнулася — це був Рішельє, майстерно переодягнений у покоївку! Де Валуа ледь не задихнулася з переляку, але опанувала себе, усвідомивши, у якій небезпеці опинилася: якщо вона щось скаже, сім’я дізнається про записки та її участь у всій цій історії. Що вона могла зробити? Дівчина вирішила піти у свою кімнату й відмовити молодого герцога від безглуздого й небезпечного маневру. Вона побажала гувернантці доброї ночі, але, опинившись у своїй спальні, зрозуміла, що слова, які хотіла сказати, були марні. Коли вона спробувала напоумити Рішельє, той глянув на неї, а потім обійняв. Вона не могла кричати, але тепер не знала, що робити. Його зухвалі слова, пестощі, небезпека — усе це паморочилося в її голові, тож дівчина була розгублена. Що таке доброчесність і її попередня нудьга проти вечора з найвідомішим придворним серцеїдом? Тож, поки гувернантка в’язала, герцог посвятив мадемуазель де Валуа в ритуали розпусти.

За кілька місяців батько де Валуа мав підстави підозрювати, що Рішельє пробив захист. Гувернантку звільнили, а запобіжні заходи подвоїли. Герцог Орлеанський не розумів, що для Рішельє такі заходи були викликом, а він жив заради викликів. Він купив будинок поряд під вигаданим ім’ям і таємно проклав лаз у стіні, що прилягала до кухонної шафи в герцоговому будинку. У цій шафі протягом наступних кількох місяців — поки новизна не вивітрилася — де Валуа і Рішельє насолоджувалися нескінченними побаченнями.

«Задоволений першим успіхом, я вирішив скористатися з цього щасливого примирення. Я назвав їх моїми дорогими дружинами, моїми вірними супутницями, двома істотами, обраними для того, щоб зробити мене щасливим. Я прагнув одурманити їхні голови й пробудити в них бажання, силу яких я знав і які відганяли б будь-які роздуми, що суперечили моїм планам. Вправний чоловік, який вміє поступово передавати жар любові почуттям найдоброчеснішої жінки, цілком певен, що незабаром стане абсолютним володарем її розуму та її самої; не можна роздумувати, коли втратив голову; крім того, принципи мудрості, хай як глибоко вони закарбовані в розумі, стираються тієї миті, коли серце прагне тільки насолоди: тільки насолода тоді наказує і тільки їй підкоряються. Людина, яка має досвід завоювань, майже завжди досягає успіху там, де зазнає поразки боязкий закоханий… Коли я довів моїх двох красунь до того стану, у якому хотів їх бачити, я висловив ще палкіше бажання; їхні очі загорілися, мої пестощі були відновлені; стало ясно, що їхній опір не затримає більш ніж на кілька хвилин наступну сцену, яку я хотів, щоб вони зіграли. Я запропонував, щоб кожна з них по черзі супроводжувала мене в чарівну комірчину поруч із кімнатою, у якій ми перебували і яку я хотів їм показати — щоб вони нею помилувалися. Обидві жінки мовчали.

“Ви вагаєтесь? — запитав я їх. — Я подивлюся, хто з вас більше прив’язаний до мене. Та, яка любить мене більше, першою піде за коханим, якого вона хоче переконати у своїй прихильності…» Я знав свою пуританку й добре усвідомлював, що після кількох спроб чинити спротив вона повністю віддала себе цій миті. “Ця мить виявилася для неї такою приємною, як і інші, які ми раніше проводили разом; вона забула, що ділила мене [з мадам Рено]…” Коли настала її черга, мадам Рено відповіла рухом, який свідчив про її задоволення, і покинула сидіння лише після того, як безперервно повторювала: “Який чоловік! Який чоловік! Він дивовижний! Якою щасливою я з ним була б, якби він був вірний!”»

«ОСОБИСТЕ ЖИТТЯ ГЕРЦОГА РІШЕЛЬЄ».

Про подвиги Рішельє знали всі в Парижі, бо він ставив собі за мету якомога гучніше про них розповідати. Щотижня при дворі траплялася нова історія. Чоловік замкнув дружину на ніч у кімнаті на другому поверсі, боячись, що герцог полює на неї; щоб дістатися до тієї жінки, герцог проповз у темряві по тонкій дерев’яній дошці, підвішеній між двома вікнами верхнього поверху. Дві жінки, які жили в тому самому будинку, одна з них вдова, а інша заміжня й досить релігійна, на свій спільний жах виявили, що герцог мав роман з ними обома, залишаючи одну з них посеред ночі, щоб бути з другою. Коли вони зустрілися з ним, герцог, який завжди шукав чогось нового і був неймовірний балакун, не перепросив і не відступив, а вмовляв їх до кохання втрьох, граючи на ображеному самолюбстві кожної жінки, яка не могла змиритися з думкою про те, що він віддає перевагу іншій. З року в рік ширилися історії про його дивовижні зваблення: одна жінка захоплювалася його зухвалістю та відвагою, друга — галантністю, з якою Рішельє перешкоджав її чоловікові. Жінки змагалися за його увагу: якщо герцог не хотів тебе спокусити, з тобою щось не так. Бути об’єктом його уваги стало бажаним результатом. Одного разу дві дами стрілялися на дуелі через герцога, і одна з них була серйозно поранена. Герцогиня Орлеанська, найлютіший ворог Рішельє, якось написала: «Якби я вірила в чаклунство, то подумала б, що герцог знає якусь надприродну таємницю, бо я ніколи не знала жодної жінки, яка чинила б йому бодай найменший опір».

У спокушанні часто виникає дилема: щоб спокусити, потрібне планування та розрахунок, але якщо ваша жертва запідозрить, що маєте приховані мотиви, вона займе захисну позицію. Крім того, якщо людям здаватиметься, що контролюєте ситуацію, ви вселятимете страх, а не бажання. Палкий серцеїд розв’язує цю дилему в якнайхитріший спосіб. Звісно, треба все прораховувати й розпланувати — належить знайти спосіб обійти ревнивого чоловіка або будь-яку іншу перешкоду. Це виснажлива робота. Однак від природи палкі серцеїди мають перевагу — неконтрольоване лібідо. Коли серцеїд хоче жінку, він справді палає бажанням; жертва відчуває це й запалюється, навіть усупереч собі. Як вона може уявити, що він безсердечний спокусник, який покине її, коли він так палко долає всі небезпеки й перешкоди, щоб дістатися до неї? І навіть якщо жертва знає про його брудне минуле, про його невиправну аморальність, це не має значення, бо вона теж бачить його слабкість. Він не може контролювати себе, він фактично раб усіх жінок. Сам собою він не породжує страху.

Палкі серцеїди дають нам простий урок: сильне бажання відвертає увагу жінки так само, як фізична присутність сирени впливає на чоловіка. Жінки часто вдаються до захисної реакції й можуть відчути нещирість або розрахунок. Однак якщо жінка почувається поглинутою вашою увагою й упевнена, що ви зробите для неї все що завгодно, вона не помітить нічого іншого у вас або зможе заплющити очі на ваші помилки. Це ідеальне прикриття для спокусника. Головне — не вагатися, відкинути будь-яку стриманість, відпустити себе, показати, що не можете себе контролювати і слабкі. Не турбуйтеся про можливу недовіру з боку жінки; поки ви раб її чарів, вона не думатиме про наслідки.

Демонічний серцеїд

На початку 1880-х років представники римського вищого світу заговорили про молодого журналіста, який з’явився на публіці, такого собі Ґабріеле д’Аннунціо. Це здавалося саме собою дивним, адже італійські королівські особи ставилися з глибоким презирством до всіх, хто не належав до їхнього кола, а світський репортер — це було чи не найнижче, куди можна було опуститися. Справді, заможні люди не звертали на д’Аннунціо особливої уваги. У нього не було грошей і вигідних зв’язків, і походив він із середнього класу. Крім того, для королівських осіб д’Аннунціо був відверто потворний — невисокий і кремезний, з темним обличчям і виряченими очима. Чоловіки вважали його таким непривабливим, тож охоче дозволяли д’Аннунціо спілкуватися з їхніми дружинами та доньками. Упевнені, що їхні жінки будуть у безпеці з такою гаргульєю, вони мали за щастя позбутися цього мисливця за плітками. Ні, про д’Аннунціо говорили не чоловіки, а їхні дружини.

Познайомившись із д’Аннунціо, герцогині та маркізи розважали цього дивного на вигляд чоловіка, а коли він лишався з ними наодинці, його манера поведінки раптово змінювалася. За кілька хвилин ці дами були зачаровані. По-перше, у нього був найпрекрасніший голос, який вони будь-коли чули — м’який і низький, кожен склад артикульований, з плавним ритмом і майже музичними інтонаціями. Одна жінка порівняла його з церковними дзвонами, що співають удалині. Інші казали, що його голос мав «гіпнотичний» вплив. Його слова зацікавлювали жінок, бо були добре продуманими фразами, описами чарівних місць, поетичними óбразами, а також лестощами, які могли розтопити жіноче серце. Д’Аннунціо досконало знав це мистецтво. Здавалося, він знав слабкості кожної жінки: одну називав богинею природи, інших — або незрівнянною художницею, або романтичною постаттю з роману. Серце жінки тріпотіло, коли д’Аннунціо описував, який вплив вона на нього справляє. Усе йшло до логічного фіналу, всюди були натяки на секс або романтику. Тієї ночі жінка роздумувала над його словами, мало що пригадуючи з того, що д’Аннунціо сказав, бо він ніколи не говорив нічого конкретного, а радше про те, що вона відчувала. Наступного дня вона отримала вірш, який, здавалося, був написаний спеціально для неї (насправді д’Аннунціо написав десятки дуже схожих віршів, трохи змінюючи подробиці залежно від жертви).

«Його любовні успіхи, навіть більше, ніж чудовий голос цього маленького лисого спокусника з носом, схожим на ніс Панча, привертали цілу процесію закоханих жінок — як розкішних, так і убогих. Д’Аннунціо успішно відродив байронічну легенду: коли він проїжджав повз пишногрудих жінок, що стояли на його шляху, як їх малював Болдоні, з нитками перлів, що прив’язували їх до життя — принцес та актрис, великосвітських дам і навіть домогосподарок середнього класу з Бордо, — вони пропонували йому себе»

ФІЛІП ЖЮЛЬЯН «ПРИНЦ ЕСТЕТІВ: ГРАФ РОБЕРТ ДЕ МОНТЕСК’Ю».

Через кілька років після того, як д’Аннунціо почав працювати світським репортером, він одружився з дочкою герцога і герцогині Галлезе. Незабаром після цього, здобувши непохитну підтримку світських дам, він почав публікувати романи та поетичні збірки. Кількість його завоювань була неймовірна, як і якість — до його ніг падали не лише маркізи, але й великі митці, зокрема актриса Елеонора Дузе, яка допомогла йому стати шанованим драматургом і літературною знаменитістю. Танцівниця Айседора Дункан, ще одна з тих, хто зрештою потрапив під його чари, пояснювала цю магію так: «Мабуть, найвидатніший коханець нашого часу — Ґабріеле д’Аннунціо. І це попри те, що він маленький, лисий і, крім тих митей, коли його обличчя спалахує ентузіазмом, потворний. Однак коли д’Аннунціо розмовляє з жінкою, яка йому подобається, його обличчя змінюється так, що він раптом стає Аполлоном… Його вплив на жінок неймовірний. Жінка, з якою він розмовляє, раптом відчуває, що вся її душа та єство підноситься».

На початку Першої світової війни п’ятдесятидворічний д’Аннунціо вступив до армії. Він не мав військового досвіду, але був схильний до драматичного і сповнений палкого бажання довести хоробрість. Він навчився літати й виконував небезпечні, але ефективні завдання. До кінця війни д’Аннунціо став найвідомішим італійським героєм війни. Подвиги перетворили його на улюблену національну фігуру, і після війни перед готелем, де він зупинявся, збиралися натовпи. Він звертався до них із балкона, обговорюючи політику й виступаючи проти італійського уряду.

«Кінець кінцем, це найсолодша річ — подолати красуню, що намагається чинити нам опір; і я маю щодо цього честолюбство завойовників, які безупинно летять від перемоги до перемоги і неспроможні стримати своєї жадоби. Ніщо не могло б зупинити шалені пориви моїх бажань; я почуваю, що серце моє здатне кохати цілий світ; і, як Олександр, я бажав би, щоб існували ще й інші світи, де мені можна було б так само, як і тут, здобувати любовні перемоги!»

МОЛЬЄР «ДОН ЖУАН, АБО КАМІННИЙ ГОСТЬ», ПЕРЕКЛАД ІРИНИ СТЕШЕНКО.

Свідок одного з таких виступів, американський письменник Волтер Старкі, спочатку був розчарований появою знаменитого д’Аннунціо на балконі у Венеції: він був невисокого зросту і мав гротескний вигляд. «Поступово, однак, я почав тонути під чарівністю голосу, який проникав у мою свідомість… Різкі, рвучкі жести не були потрібні… Він грав на емоціях натовпу, як найвидатніший скрипаль на скрипці Страдіварі. Очі тисяч людей були прикуті до нього, наче загіпнотизовані його силою». Знову-таки, це був чарівливий голос і поетичні образи, що спокушали маси. Стверджуючи, що сучасна Італія має повернути собі велич Римської імперії, д’Аннунціо вигадував гасла, які слухачі повторювали, або ставив емоційно наповнені запитання, на які вони мали відповісти. Він лестив натовпу, змушував їх почуватися частиною якоїсь драми. Усе було туманно й багатозначно.

Тогочасною проблема була належність міста Фіуме, розташованого по той бік кордону в сусідній Югославії. Багато італійців вважали, що винагородою Італії за входження до Антанти в нещодавній війні, має стати анексія цієї території. Д’Аннунціо обстоював згадану ідею, і через його статус героя війни армія була готова стати на його бік, хоч уряд не підтримував будь-яких таких дій. У вересні 1919 року д’Аннунціо очолив сумнозвісний похід на Фіуме, згуртувавши навколо себе вояків. Коли італійський генерал зупинив його по дорозі й погрожував розстріляти, д’Аннунціо розстебнув шинель, щоб показати свої медалі, і сказав магнетичним голосом: «Якщо хочете мене вбити, стріляйте спочатку в це!» Генерал стояв приголомшений, а потім розплакався. Він долучився до д’Аннунціо.

Коли д’Аннунціо увійшов у Фіуме, його вітали як визволителя. Наступного дня його оголосили лідером Вільної держави Фіуме. Незабаром він виголошував щоденні промови з балкона, що виходив на головну площу міста, зачаровуючи десятки тисяч людей без допомоги гучномовців. Він ініціював усілякі святкування та ритуали, що сягали корінням у часи Римської імперії. Мешканці Фіуме почали наслідувати його, особливо його сексуальні звитяги; місто стало схожим на гігантський бордель. Його популярність була така високою, що італійський уряд побоювався походу на Рим, який на той момент, якби д’Аннунціо наважився на це — а він мав підтримку значної частини військових, — міг би бути успішним; д’Аннунціо міг би випередити Муссоліні та змінити хід історії. (Це був не фашист, а радше естетичний соціаліст.) Однак д’Аннунціо вирішив лишитися у Фіуме і правив там шістнадцять місяців, поки італійські урядові війська остаточно не вибили його загони з міста, завдавши ударів із повітря.

«Серед багатьох способів впливу Дона Жуана на жінок варто виокремити мотив невідпорного героя, адже він ілюструє цікаву зміну в нашій чуттєвості. Дон Жуан став невідпорним для жінок лише в епоху романтизму, і я схильний вважати, що саме жіноча уява зробила його таким. Коли жінки почали заявляти про себе й навіть, може, домінувати в літературі, Дон Жуан еволюціонував і став жіночим, а не чоловічим ідеалом… Дон Жуан — це тепер жіноча мрія про ідеального коханця, утікача, пристрасного, сміливого. Він дарує жінці єдину незабутню мить, величне тілесне піднесення, у якому їй надто часто відмовляє чоловік, вважаючи, що чоловіки грубі, а жінки духовні. Бути фатальним Доном Жуаном — мрія небагатьох чоловіків, але зустріти його — мрія багатьох жінок»

ОСКАР МАНДЕЛ «ЛЕГЕНДА ПРО ДОНА ЖУАНА».

Спокушання — це психологічний процес, який виходить за межі статі, крім кількох ключових сфер, де кожна стать має слабкості. Чоловік традиційно вразливий до візуального. Сирена, яка може показати й підтримувати правильний зовнішній вигляд, спокушатиме багатьох. Мова та слова — слабке місце жінок: як писала одна з жертв д’Аннунціо, французька акторка Сімона: «Як можна пояснити його завоювання, крім як надзвичайною силою й музичним тембром його голосу, поставленим на службу винятковому красномовству? Бо моя стать сприйнятлива до слів, зачарована ними, прагне, щоб вони панували над нею».

Серцеїд однаково нерозбірливий як у словах, так і в жінках. Він жонглює словами залежно від їх здатності навіювати, натякати, гіпнотизувати, підносити, підкоряти. Слова серцеїдів — це еквівалент тілесних принад сирени: потужний чуттєвий засіб, наркотик, що відвертає увагу. Майстерність, з якою вони жонглюють словами, неймовірна, адже слова покликані не допомагати спілкуванню чи передаванню інформації, а переконувати, лестити, провокувати емоційні потрясіння так само, як змій в Едемському саду навіював Єві, щоб спокусити її. Приклад д’Аннунціо розкриває зв’язок між звабниками, які спокушають жінок, і політичними підбурювачами мас. Обидва типи спокусників приділяють увагу словам. Варто ввійти в образ спокусника, щоб зрозуміти, що використання слів як солодкої отрути нічим не обмежене. Пам’ятайте: форма важливіша за зміст. Що менше зосереджуєте увагу на власних словах і що більше концентруєтеся на відчуттях жертви, то переконливіше звучатимете. Надайте словам піднесеного, високого, літературного звучання, щоб провокувати у ваших мимовільних жертв нестримний потяг.

«Однак що це за сила, якою спокушає Дон Жуан? Це бажання, енергія чуттєвого бажання. Він бажає в кожній жінці всього жіночого єства. Реакція на цю гігантську пристрасть прикрашає й розкриває ту жінку, яку він бажає, і вона сяє ще більшою красою. Як вогонь ентузіаста осяває спокусливим блиском навіть тих, хто стосується до нього опосередковано, так і Дон Жуан преображає в набагато глибшому сенсі кожну дівчину»

СЕРЕН К’ЄРКЕГОР «АБО-АБО».

Як зрозуміти цей вид звабників

Спочатку може здатися дивним, що чоловік, який явно нечесний, невірний і не зацікавлений у шлюбі, може мати якусь привабливість для жінки. Однак протягом усієї історії і в усіх культурах цей тип сильно впливав на жінок. Серцеїди пропонують те, чого суспільство зазвичай не дозволяє жінкам: роман чистої насолоди, захопливу зустріч із небезпекою. Жінка часто глибоко пригнічена роллю, яку від неї очікують. Вона має бути ніжна, стабільна, бажати відданості й вірності на все життя. Однак часто її шлюби та стосунки дають їй не романтику й відданість, а рутину й партнера, який постійно дратує. Незмінною жіночою мрією залишається такий чоловік, який віддавав би їй усього себе, який жив би для неї, бодай на деякий час.

Ця темна, прихована сторона жіночого бажання знайшла вираження в легенді про Дона Жуана. Спочатку згаданий образ був чоловічою фантазією: авантюрний лицар, який міг завоювати будь-яку жінку, яку захоче. Однак у XVI і XVII століттях Дон Жуан повільно еволюціонував від маскулінного шукача пригод до більш фемінізованої версії: чоловіка, який жив тільки для жінок. Така еволюція сталася завдяки інтересу жінок до цієї історії й була наслідком їхніх незадоволених бажань. Шлюб для них був формою підневільного рабства; натомість Дон Жуан пропонував насолоду заради неї самої, бажання без жодних зобов’язань. Відтоді, як він з’являвся на вашому шляху, ви були всім, про що він думав. Його бажання було таке сильне, що він не залишав вам часу на роздуми чи тривоги про наслідки. Він приходив уночі, дарував незабутні миті, а потім зникав. Він міг підкорити тисячу жінок до вас, але це робило його тільки цікавішим; краще бути покинутою, ніж небажаною для такого чоловіка.

Великі спокусники не пропонують легких задоволень, які схвалює суспільство. Вони зачіпають несвідомі прагнення людини, ті пригнічені бажання, які волають про вихід назовні. Не думайте, що жінки — це ніжні створіння, якими дехто хотів би їх бачити. Як і чоловіків, їх глибоко приваблює заборонене, небезпечне, навіть трохи зле. (Історія про Дона Жуана закінчується тим, що він потрапляє в пекло, а слово rake «серцеїд» походить від rakehell — «людина, яка загрібає пекельне вугілля»; диявольський складник, очевидно, становить важливу частину цієї історії.) Завжди пам’ятайте: якщо хочете приміряти на себе образ «звабника», маєте передати відчуття ризику й темряви, натякаючи жертві, що вона бере участь у чомусь рідкісному й захопливому — шансі реалізувати свої розпусні бажання.

Щоб увійти в образ «серцеїда», найочевидніше потрібно вміння розслабитися, втягнути жінку в такий суто чуттєвий момент, у якому минуле й майбутнє втрачають сенс. Ви повинні відмовитися від себе на користь моменту. (Коли Вальмон — персонаж, списаний із герцога де Рішельє, у романі Лакло «Небезпечні зв’язки» пише листи, які, очевидно, мають впливати на його жертву, мадам де Турвель, вона бачить їх наскрізь; але коли його листи справді палають пристрастю, жінка починає відступати…) Додаткова перевага образу в тому, що, на думку жертви, ви не здатні контролювати себе — це вияв слабкості, але він подобається жінкам. Віддаючись на поталу спокусниці, ви змушуєте її почуватися жертвою спокуси, змушуєте її думати, що існуєте лише для неї — це відчуття відповідає дійсності, хоч і недовго. Більша частина із сотень жінок, яких неперевершений ловелас Пабло Пікассо спокусив за життя, щиро вірила, що він по-справжньому кохав тільки їх.

Серцеїда ніколи не турбує опір жінки або будь-яка інша перешкода на шляху — чоловік чи фізичний бар’єр. Опір — це лише поштовх до мети, який ще більше розпалює бажання. Коли Пікассо спокушав Франсуазу Жильйо, він фактично благав її чинити опір; йому потрібен був опір, щоб посилити гостроту відчуття. У будь-якому разі, перешкода на вашому шляху дає змогу продемонструвати себе й вашу візію любові. У японському романі «Повість про Ґендзі», що його написала придворна дама Мурасакі Сікібу, принца-серцеїда Ніоу не турбує раптове зникнення Укіфуне — жінки, яку він кохає. Вона втекла, бо хоч і цікавиться принцом, але закохана в іншого; однак її відсутність змушує принца піти на крайні заходи, щоб розшукати її. Його раптова поява, що має на меті забрати даму в будинок, розташований посеред лісу, і галантність, яку він при цьому виявляє, приголомшують Укіфуне. Пам’ятайте: якщо не наражаєтеся на опір або перешкоди, маєте створити їх. Без цього жодне зваблення неможливе.

Серцеїд — людина, що не може жити без екстриму та адреналіну. Нахабний, саркастичний і дошкульно дотепний, він не зважає на думку інших. Парадоксально, але це робить його ще спокусливішим. В атмосфері Голлівуду студійної епохи, коли більшість акторів поводилися як слухняні вівці, незрівнянний спокусник Еррол Флінн вирізнявся зухвалістю. Він кидав виклик студійним босам, вдавався до найбільш нерозважливих витівок, впивався своєю репутацією головного спокусника Голлівуду — і все це підвищувало його популярність. Серцеїди потребують умовностей — тупих залицянь, рутинного шлюбу, консервативної культури — таким людям конче потрібно сяяти, щоб їх цінували за наданий ковток свіжого повітря. Ніколи не бійтеся зайти надто далеко: особливість поведінки звабника полягає в тому, що він заходить далі, ніж будь-хто інший.

Коли граф Рочестер, найвідоміший англійський розпусник і поет XVII століття, викрав Елізабет Мале, одну з найбажаніших придворних панянок, він був належно покараний. Однак кілька років по тому юна Елізабет, до якої сваталися найзаможніші холостяки країни, обрала собі за чоловіка Рочестера. Демонструючи зухвале бажання, він виділився з натовпу.

З жагою спокусників до екстриму пов’язане відчуття небезпеки, чогось забороненого, може, навіть натяку на жорстокість щодо нього. До цього апелював інший серцеїд, один з найвидатніших в історії: лорд Байрон. Він не любив будь-яких умовностей і радо грав на цьому. Завівши роман зі зведеною сестрою, яка народила від нього дитину, Байрон подбав, щоб про це знала вся Англія. Він міг бути надзвичайно жорстоким, як і зі своєю дружиною. Однак усе це робило його ще бажанішим. Небезпека й табу апелюють до пригнічених бажань жінки, яка має бути взірцем стабільності та високих моральних якостей, що, своєю чергою, відображено в культурі. Подібно до того, як чоловік може стати жертвою сирени через бажання позбутися відповідальності, жінка може поступитися серцеїду, прагнучи звільнитися від обмежень, продиктованих поняттями доброчесності та пристойності. Часто саме найбільш доброчесна жінка відчайдушно закохується в ловеласа.

До найспокусливіших рис ловеласа належить здатність провокувати в жінок бажання змінити його. Скільки жінок думали, що саме їм вдасться приборкати лорда Байрона; скільки жінок Пікассо думали, що з ними він проведе решту життя. Ви повинні використовувати цю тенденцію на повну. Коли вас спіймають на гарячому, зіграйте на вашій слабкості — бажанні змінитися й нездатності це зробити. Коли стільки жінок біля ваших ніг, що можете зробити? Ви жертва. Ви потребуєте допомоги. Жінки вхопляться за цю можливість; вони на рідкість поблажливі до ловеласів, адже серцеїди такі приємні й породжують цікаві перспективи.

Прагнення змінити ловеласа маскує справжню природу жіночого бажання, той таємний трепет, який вони відчувають щодо нього. Коли президента Білла Клінтона викрили в тому, що він спокусник, саме жінки кинулися захищати його, всіляко виправдовуючи. Той факт, що ловеласи так віддані жінкам, по-своєму робить їх привабливими і спокусливими в очах жертв. Нарешті, найбільша цінність спокусників — їхня репутація. Ніколи не треба осуджувати своє минуле й перепрошувати через нього. Замість цього, прийміть його, робіть усе можливе, щоб поліпшити ситуацію.

Це те, що притягує до вас жінок. Є кілька нюансів, які варто розуміти: ваша невідпорна привабливість для жінок; ваша неконтрольована відданість задоволенню (це зробить вас слабким, але водночас цікавим в очах оточення); ваше презирство до умовностей; бунтарська риса, яка робить вас небезпечним. Останній елемент можна злегка приховати; на поверхні будьте ввічливі й чемні, але дайте зрозуміти, що за лаштунками ви непокірні. Герцог де Рішельє робив завоювання максимально публічними, збуджуючи в інших жінок конкурентне бажання увійти у клуб спокушених. Лорд Байрон приваблював жертв саме репутацією. Жінки можуть неоднозначно ставитися до репутації президента Клінтона, але саме за цим стоїть глибинний інтерес. Не залишайте репутацію на волю випадку чи пліток; це шедевр вашого життя, і ви повинні керувати нею, відточувати її з ретельністю творця, а потім демонструвати на загальний огляд.

Символ: Вогонь. Спокусники горять бажанням, розпалюючи його в жінках, яких спокушають. Це має екстремальний, неконтрольований і небезпечний характер. Спокусник може горіти в пеклі, але полум’я навколо нього часто провокує в жінок ще більше бажання.

Яка небезпека може чатувати

Як і у випадку з сиренами, найбільшу небезпеку для ловеласів становлять інші чоловіки, які набагато менш поблажливо, ніж жінки, ставляться до постійної гонитви за спідницями. Колись спокусники часто були аристократами, і хай скільки людей вони ображали або навіть вбивали, зрештою лишалися безкарними. Сьогодні лише зірки й дуже багаті люди можуть безкарно приміряти образ ловеласа, решті натомість треба бути обережними.

Елвіс Преслі замолоду був сором’язливий. Рано ставши зіркою й усвідомивши, яку владу над жінками дає популярність, він збожеволів, ставши спокусником майже за одну ніч. Як і багато інших ловеласів, Елвіс мав пристрасть до жінок, які вже були зайняті. Неодноразово його заганяв у кут розлючений чоловік чи хлопець жертви, і Елвіс відбувався кількома порізами та синцями. Може здатися, що такі випадки свідчать, що вам варто бути обережнішими з чоловіками та хлопцями ваших жертв, особливо коли тільки стаєте на шлях спокусника. Однак чарівність ловеласів полягає в тому, що сповнені екстриму ситуації геть не важливі для них. Ви не станете спокусником, якщо будете боязкі та обережні; випадкові стусани — це частина гри. Пізніше, на піку слави Елвіса, жоден чоловік не наважився б до нього доторкнутися.

Більша небезпека для спокусників надходить не від жорстоко скривдженого чоловіка, а від тих невпевнених у собі чоловіків, які відчувають загрозу з боку т.зв. донжуанів. Хоча такі чоловіки й не зізнаються в цьому, але заздрять життю спокусників, сповненому задоволень, і, як усі заздрісники, нападають приховано, часто маскуючи переслідування моральними принципами. Ці чоловіки можуть загрожувати кар’єрі ловеласів (або випадковій жінці, яка так само невпевнена в собі й почувається ображеною через те, що спокусник її не хоче). Ловеласи мало що здатні зробити, щоб уникнути заздрощів; якби всі були так само успішні у спокушанні, люди не змогли б нормально існувати.

Тож прийміть заздрість як знак пошани. Будьте не наївними, а свідомими. Коли на вас нападають переслідувачі-моралісти, не ведіться на це; заздрощі, особливо справжні, — найкращий подразник для таких людей. Ви можете притлумити почуття, зменшивши масштаби полювання, перепросивши, заявивши, що виправитеся, але це зашкодить вашій репутації й не зробить вас менш цікавим в очах жінок. Зрештою, краще гідно витримати нападки й далі спокушати. Спокушання — це джерело вашої влади, тож завжди можете розраховувати на безмежну поблажливість жінок.

Ідеальний Коханець

Більшість людей замолоду мають мрії, які з віком розбиваються або стають неактуальними. Тоді ми розчаровуємося в людях, подіях, реальності, які не відповідають юнацьким ідеалам. Ідеальні коханці користаються з розбитих мрій, які стають фантазіями на все життя. Ви прагнете романтики? Пригод? Піднесених душевних бесід? Ідеальний коханець може реалізувати це ваше бажання. Він або вона — художник, що змальовує ілюзії, яких ви так прагнете, ідеалізуючи портрет вашої особистості. У світі розчарувань і ницості ви матимете безмежну силу спокуси, вибравши шлях ідеального коханця.

Романтичний Ідеал

Одного вечора 1760 року в Кельнській опері красива молода жінка сиділа в ложі та спостерігала за глядачами. Поруч сидів її чоловік, бургомістр міста — середнього віку, досить привітний, але нудний. Крізь монокль молода жінка помітила вродливого, ошатного чоловіка. Очевидно, той помітив її погляд, бо після вистави незнайомець відрекомендував себе: його звали Джованні Джакомо Казанова.

Незнайомець поцілував жінці руку. Вона сказала, що наступного вечора збирається на бал і чи не хотів би він піти з нею? «Якби я міг сподіватися, мадам, — відповів він, — що ви танцюватимете тільки зі мною». Наступного вечора, після балу, жінка думала лише про Казанову. Здавалося, він передбачив її думки — такі вони були приємні й водночас сміливі. Кілька днів по тому Казанова обідав у неї вдома, і коли її чоловік пішов, жінка показала гостю все навколо. Зі свого будуару вона показала Казанові крило будинку та каплицю, розташовану прямо за її вікном. Звісно, немов прочитавши її думки, наступного дня Казанова прийшов у каплицю на месу, а побачивши жінку ввечері в театрі, сказав, що помітив там двері, які, мабуть, ведуть до її спальні. Дружина бургомістра засміялася й удала, ніби здивована. Невинним тоном Казанова сказав, що знайде спосіб сховатися в каплиці наступного дня — і вона, майже не думаючи, прошепотіла, що прийде туди після того, як усі ляжуть спати.

Тож Казанова сховався у крихітній сповідальниці і чекав цілий день та вечір. Там були щури й не було куди лягти, але коли пізно вночі прийшла дружина бургомистра, Казанова нічого не сказав, а мовчки пішов за нею в кімнату. Їхні побачення тривали кілька днів. Удень вона не могла дочекатися ночі: нарешті сталося щось, заради чого варто жити, пригода. Жінка залишала йому їжу, книжки та свічки, щоб полегшити довге і нудне перебування в каплиці — здавалося неправильним використовувати місце поклоніння з такою метою, але це робило їх роман тільки більш захопливим. Однак за кілька днів жінці довелося вирушити з чоловіком у подорож. Коли вона повернулася, Казанова вже зник — так само швидко й граційно, як і з’явився.

«Якщо з першого погляду дівчина не справляє на чоловіка такого глибокого враження, що це пробуджує ідеальний образ, це не породжує бажання; однак якщо вона справляє таке враження, то хай який досвідчений чоловік, він зазвичай дуже приголомшений»

СЕРЕН К’ЄРКЕГОР «ЩОДЕННИК СПОКУСНИКА».

Кілька років по тому в Лондоні молода жінка на ім’я Полін помітила оголошення в місцевій газеті. Пан шукав жінку, яка орендувала б частину його будинку. Полін походила з Португалії й належала до шляхетного роду; вона втекла в Лондон із коханим, але він був змушений поїхати додому, тож жінці довелося деякий час пожити самій, перш ніж вона змогла повернутися до нього. Тепер вона потерпала від самотності, мала обмаль грошей й була пригнічена злиденним становищем — зрештою, її виховували як леді. Полін відгукнулася на оголошення.

«Чоловік, який повертається від жінки, починає довго зав’язувати капелюха, можна так довго і не возитись. Розставання на зорі має бути швидким. А то буває, що чоловік проспить і прокидається, коли вже ранок, та й починає панікувати, як дівчина»

СЕЙ ШЬОНАҐОН «ЗАПИСКИ В УЗГОЛІВ’Ї», ПЕРЕКЛАД НАТАЛІ БОРТНИК.

Джентльмен виявився Казановою, і яким же люб’язним він був. Кімната, яку він запропонував, була просторою, а плата за оренду — низькою; він просив лише про періодичне проведення часу. Пані Полін переїхала до нього. Вони грали в шахи, їздили верхи, обговорювали літературу. Він був такий вихований, ввічливий і щедрий. Серйозна і високочола дівчина, вона почала залежати від цієї дружби; це був чоловік, з яким вона могла говорити годинами. Одного дня Казанову неначе підмінили, бо здавався засмученим, схвильованим: він зізнався, що закоханий у неї. Вона збиралася незабаром повернутися до Португалії, щоб возз’єднатися зі своїм коханим, і це було не те, що вона хотіла почути. Вона запропонувала йому покататися верхи, щоб заспокоїтися.

Пізніше того ж вечора вона отримала звістку: він впав з коня. Відчуваючи відповідальність за нещасний випадок, вона кинулася до ліжка чоловіка і впала в його обійми, не в силах контролювати себе. Тієї ж ночі вони стали коханцями і залишилися ними до кінця перебування міс Полін у Лондоні. Проте, коли настав час від’їзду до Португалії, він не намагався зупинити її, а навпаки, заспокоював, мотивуючи це тим, що кожен з них запропонував іншому ідеальну, тимчасову протиотруту від самотності, і що вони залишаться друзями на все життя.

Кілька років по тому в маленькому іспанському містечку молода і красива дівчина на ім’я Ігнація виходила з церкви після сповіді. До неї підійшов Казанова. Проводжаючи її додому, він пояснив, що має пристрасть до танцю фанданго, і запросив її на бал наступного вечора. Він так відрізнявся від усіх у місті, що їй стало нудно, і вона відчайдушно загорілася бажанням піти. Її батьки були проти, але вона вмовила матір виступити в ролі супроводжуючої. Після незабутнього вечора танців (а танцював він фанданго напрочуд добре, як для іноземця), Казанова зізнався, що шалено закоханий у неї. Вона відповіла (щоправда, дуже сумно), що вже має нареченого. Казанова не став форсувати події, але протягом наступних кількох днів водив Ігнацію на танці та на кориду. На одному з таких заходів він познайомив її зі своєю подругою, герцогинею, яка нахабно фліртувала з ним; Ігнація страшенно ревнувала. До цього часу вона була відчайдушно закохана в Казанову, але почуття обов’язку і релігія забороняли їй думати про подібне.

Нарешті, після довгих днів мук, Ігнація розшукала Казанову і взяла його за руку: «Мій сповідник намагався змусити мене пообіцяти, що я більше ніколи не залишуся з тобою наодинці, — сказала вона, — а оскільки я не змогла цього зробити, він відмовився відпустити мої гріхи. Це вперше в моєму житті таке сталося зі мною. Я віддала себе в руки Божі. Я вирішила, що поки ти тут, буду робити все, що ти забажаєш. Коли, на мій жаль, ти покинеш Іспанію, я знайду собі іншого сповідника. Моя пристрасть до тебе — це, зрештою, лише скороминуще божевілля».

Казанова був, мабуть, найуспішнішим спокусником в історії, мало хто з жінок міг встояти перед ним. Його метод був простим: познайомившись з жінкою, він вивчав її, підлаштовувався під її настрій, з’ясовував, чого їй бракує в житті, і давав це. Він створив собі імідж Ідеального Коханця. Нудьгуюча дружина бургомістра потребувала пригод і романтики; вона хотіла когось, хто жертвував би часом і комфортом заради неї. Пані Полін бракувало дружби, високих ідеалів, серйозних розмов; вона хотіла вихованого і щедрого чоловіка, який би ставився до неї, як до леді. Ігнації не вистачало страждань і мук. Її життя було надто безтурботним; щоб відчути себе по-справжньому живою, і зізнатися в чомусь серйозному, їй потрібно було згрішити. У кожному випадку Казанова підлаштовувався під ідеали жінки, втілював її фантазії в життя. Після того, як вона потрапляла під його чари, маленька хитрість чи розрахунок робили спокусника і жертву близькими (день серед щурів, інсценування падіння з коня, флірт з іншою жінкою заради ревнощів Ігнації).

Ідеальний коханець — рідкість у сучасному світі, адже ця роль вимагає зусиль. Вам доведеться серйозно зосередитися на іншій людині, збагнути, чого їй не вистачає, в чому вона розчарована. Люди часто тонко на це натякають: жестом, тоном голосу, пронизливим поглядом. Вдаючи того, кого жертва хоче бачити перед собою, ви будете відповідати визначеному ідеалу.

Для створення такого ефекту потрібні терпіння і увага до деталей. Більшість людей настільки занурені у власні бажання, настільки нетерплячі, що не здатні на роль ідеального коханця. Нехай це буде джерелом нескінченних можливостей. Будьте оазою в пустелі самозакоханих; мало хто може встояти перед спокусою піти за людиною, яка, здається, так налаштована на їхні бажання, на втілення їхніх фантазій. І, як і у випадку з Казановою, ваша репутація людини, яка дарує таку насолоду, допоможе вам в процесі спокушання.

«Отримання чуттєвих насолод завжди було моєю головною метою в житті. Знаючи, що я налаштований на симпатії з боку прекрасної статі, я завжди прагнув стати бажаним для жінок»

КАЗАНОВА.

«На початку 1970-х, на тлі бурхливої політичної ситуації, зокрема невдач американської армії у В’єтнамі та імпічменту президента Річарда Ніксона внаслідок Вотергейтського скандалу, “я-покоління” вийшло на перший план — і [Енді] Воргол був там, і тримав дзеркало президента в руках. На відміну від радикально налаштованих протестувальників 1960-х, які хотіли змінити всі вади суспільства, сконцентровані на внутрішньому світі “я”-люди прагнули вдосконалити своє тіло і “налагодити контакт” з власними почуттями. Вони пристрасно дбали про свою зовнішність, здоров’я, спосіб життя та банківські рахунки. Енді задовольняв їхній егоцентризм і роздуту гордість, пропонуючи послуги портретиста. До кінця десятиліття він отримає міжнародне визнання як один із провідних портретистів своєї епохи…

Воргол пропонував клієнтам цікавий продукт своєї праці: стильний і приємний портрет, написаний відомим художником, який сам був визнаною знаменитістю. Надаючи звабливої зіркової присутності навіть найвідомішим особам, він перетворював об’єктів на гламурних привидів, подаючи їхні обличчя так, як, на його думку, вони самі хотіли б, щоб їх сприймали інші й запам’ятовували. Фільтруючи чудові риси натурників через шовкографію та зображаючи клієнтів більш життєрадісними, він відкривав для них доступ до вищого, а отже, недоступного багатьом рівня існування. Велике багатство та влада можуть бути достатніми для повсякденного життя, але замовлення портрета у Воргола безсумнівно свідчило, що натурник мав намір забезпечити собі також і посмертну славу. Портрети художника були не так реалістичними зображеннями облич сучасників, як дизайнерськими іконами, що чекали на майбутні поклоніння»

ДЕВІД БУРДОН «ВОРГОЛ».

Ідеал Краси

У 1730 році, коли Жанні Пуассон було лише дев’ять років, ворожка передбачила, що одного дня вона стане коханкою Людовика XV. Пророцтво здавалося досить смішним, оскільки Жанна походила з середнього класу, а коханку короля за багатовіковою традицією обирали з-поміж аристократів. До того ж, батько Жанни був відомим розпусником, а її мати — куртизанкою.

На щастя для Жанни, один з коханців її матері був дуже заможною людиною, який вподобав вродливу дівчину і оплачував її освіту. Жанна навчилася співам, грі на клавікорді, верховій їзді, яку засвоїла надзвичайно майстерно, акторській майстерності і танцям; її навчали літературі та історії за хлопчачою програмою. Драматург Кребійон навчав її мистецтву ведення бесіди.

Крім того, Жанна була вродливою, мала чарівність і грацію, які рано виокремили її з-поміж інших. У 1741 році вона вийшла заміж за представника нижчого дворянства. Тепер відома як мадам д’Етіоль, вона змогла реалізувати величний задум: вона започаткувала літературний клуб. Всі великі письменники і філософи того часу відвідували його, багато з них через те, що були закохані в засновницю. Одним з них був Вольтер, який став другом останньої на все життя.

Попри всі успіхи Жанни, вона ніколи не забувала про пророцтво ворожки і все ще вірила, що одного дня підкорить серце короля. Так сталося, що один із заміських маєтків її чоловіка межував з улюбленими мисливськими угіддями короля Людовика. Вона підглядала за ним через паркан або знаходила способи трапитися йому на шляху, завжди вдягаючи елегантне, але привабливе вбрання. Незабаром король почав надсилати їй в якості подарунка впольовану дичину. Коли його офіційна коханка померла в 1744 році, всі придворні красуні змагалися за її місце, але він почав проводити все більше часу з мадам д’Етіоль, засліплений її красою і чарівністю. На подив двору, того ж року він зробив цю жінку з середнього класу своєю офіційною коханкою, присвоївши їй титул маркізи де Помпадур.

«Жінки всі ці століття були задзеркаллям, що має магічну й чарівну силу відображати фігуру чоловіка вдвічі більшою за її природний розмір»

ВІРДЖИНІЯ ВУЛЬФ «СВОЯ КІМНАТА».

Потреба короля в постійних любовних перипетіях з новими коханками була добре відома: нова пасія зачаровувала монарха своєю зовнішністю, але незабаром набридала йому, і він знаходив собі іншу. Після того, як шок від вибору Жанни Пуассон минув, придворні запевняли себе, що це не може тривати довго — на думку придворних він обрав її лише заради нових відчуттів, які можна пережити лише з коханкою походженням із середнього класу. Вони й гадки не мали, що перше спокушання короля маркізою де Помпадур було не останнім, на яке вона розраховувала.

З часом король все частіше і частіше навідувався до своєї коханки. Коли він піднімався потайними сходами, що вели з його покоїв до її кімнати у Версальському палаці, передчуття насолоди, яка чекала на нього нагорі, починало п’янити його. По-перше, в кімнаті завжди було тепло, і вона наповнювалася чудовими ароматами. Потім насолода переходила у візуальну площину: мадам де Помпадур завжди носила різні вбрання, кожне з яких було по-своєму елегантним і дивовижним. Вона любила красиві предмети — вишукану порцеляну, китайські віяла, золоті вазони — і кожного разу, коли він приходив до неї в гості, на нього чекало щось нове і чарівне. Її поведінка завжди була безтурботною, вона ніколи не захищалася і не ображалася. Все заради задоволення. Потім вони розмовляли: він ніколи раніше не вмів по-справжньому розмовляти з жінкою, сміятися, але маркіза вміла майстерно вести бесіду на будь-яку тему, і її голос було приємно слухати. А коли розмова вщухала, вона підходила до фортепіано, починала грати і чудово співати.

Якщо королю здавалося, що він нудьгує або сумує, мадам де Помпадур пропонувала якийсь проєкт — можливо, будівництво нового заміського будинку. Йому доводилося давати поради щодо дизайну, планування садів, декору. Повернувшись до Версаля, мадам де Помпадур доручила йому відповідати за палацові розваги, побудувавши приватний театр для щотижневих вистав під своїм керівництвом. Акторів обирали з-поміж придворних, але головну жіночу роль завжди грала мадам де Помпадур, яка була однією з найкращих акторок-аматорів Франції.

Король став одержимим цим театром, він ледве міг дочекатися його виступів. Разом із цим захопленням зростали витрати грошей на мистецтво, а також захоплення філософією та літературою. Чоловік, який дбав лише про полювання та азартні ігри, все менше часу проводив зі своїми супутниками-чоловіками і ставав великим меценатом. Він створив цілу епоху з естетичним стилем, який став відомим під назвою «Луї Квінзе», конкуруючи зі стилем, пов’язаним з його славетним попередником Людовіком XIV.

І ось, рік за роком минав, а Людовик не втомлювався від своєї коханки. Насправді він зробив її герцогинею, а її влада і вплив поширилися далеко за межі культури на політику. Протягом двадцяти років мадам де Помпадур керувала і двором, і серцем короля, аж до своєї передчасної смерті у 1764 році у віці сорока трьох років.

Людовик XV страждав від сильного комплексу неповноцінності. Наступник Людовика XIV, наймогутнішого короля в історії Франції, він був освіченим і підготовленим для трону — але хто міг би повторити вчинок свого попередника? Врешті-решт, він відмовився від спроб, присвятивши себе фізичним насолодам, які стали визначальними у тому, як його сприймали інші; люди навколо нього знали, що можуть впливати на нього, апелюючи до найпримітивніших особливостей його особистості.

Мадам де Помпадур, королева спокуси, розуміла, що всередині Людовіка XV живе велика людина, яка прагне вийти назовні, і що його одержимість вродливими молодими жінками свідчить про голод на більш тривалий вид краси. Перше, що вона зробила — допомогла йому позбутися безперервних нападів нудьги. Королям легко нудьгувати — все, що вони хочуть, їм дається, і вони рідко вчаться задовольнятися тим, що мають. Маркіза де Помпадур боролася з цим, втілюючи в життя всілякі фантазії і створюючи постійну напругу. Вона володіла багатьма навичками і талантами, і, що не менш важливо, вона використовувала їх настільки майстерно, що він ніколи не знав про їхні межі. Привчивши його до більш вишуканих задоволень, вона звернулася до його зруйнованих ідеалів; у дзеркалі, яке вона підносила до нього, він побачив своє прагнення бути великим, прагнення, яке у Франції неминуче включало в себе лідерство в культурі. Його попередні коханки лоскотали лише його чуттєві бажання. В особі мадам де Помпадур він знайшов жінку, яка змусила його відчути велич у собі. Інших коханок можна було легко замінити, але іншої мадам де Помпадур він так і не зміг знайти.

Більшість людей вважають себе внутрішньо більшими, ніж вони здаються світові. Вони сповнені нереалізованих ідеалів: вони могли б бути митцями, мислителями, лідерами, духовними діячами, але світ розчавив їх, позбавив шансу дати розквітнути своїм здібностям. Це ключ до їхньої спокуси — і до того, щоб вони залишалися під дією спокуси протягом тривалого часу. Ідеальний Коханець знає, як творити таку магію. Звертайтеся лише до фізичної сторони людини, як це роблять багато спокусників-аматорів, і вона образиться, що ви граєте на її найнижчих інстинктах. Але зверніться до їхнього кращого «я», до вищих стандартів краси, і вони навряд чи помітять, що їх спокусили. Дайте їм відчути себе піднесеними, високими, духовними, і ваша влада над ними буде безмежною.

«Кохання виявляє шляхетні та приховані риси закоханої людини — її рідкісні та виняткові риси: тому воно може стати оманою щодо звичної її поведінки»

ФРІДРІХ НІЦШЕ.

Як зрозуміти цей вид звабників

Кожен з нас несе в собі ідеал — ідеал того, ким би ми хотіли стати, або того, ким би ми хотіли, щоб інша людина стала для нас. Цей ідеал сягає корінням у наші перші роки життя — те, чого нам колись бракувало в житті, чого не давали нам інші, чого ми не могли дати собі самі. Можливо, нас бентежить почуття комфорту, і ми прагнемо небезпеки та бунту. Якщо ми хочемо небезпеки, але вона нас лякає, можливо, ми шукаємо когось, хто здається нам рідним. Або, можливо, наш ідеал більш піднесений — ми хочемо бути більш творчими, благородними і добрими, ніж ми є насправді. Наш ідеал — це те, чого, на нашу думку, бракує в нас самих.

Наш ідеал може бути захований у розчаруваннях, але він причаївся в глибині душі, чекаючи, коли якась іскра розпалить його. Якщо інша людина, на нашу думку, має якусь якість нашого ідеалу, або має здатність пробудити її в нас, ми закохуємося. Це і є реакцією на «Ідеальних коханців». Налаштовані на те, чого бракує всередині вас, на фантазію, яка розбурхує вас, вони відображають ваш ідеал — а ви робите все інше, проєктуючи на них свої найпотаємніші бажання і прагнення. Казанова і мадам де Помпадур не просто спокушали своїх жертв на сексуальні стосунки, вони закохували їх в себе.

Ключ до проходження шляху Ідеального Коханця — це вміння спостерігати. Ігноруйте слова та свідому поведінку ваших об’єктів; зосередьтеся на тоні їхнього голосу, рум’янці, погляді — тих ознаках, які видають наміри, які вони ніколи не озвучать прямо. Часто ідеал виражається в протиріччі. Король Людовик XV, здавалося, переймався лише гонитвою за оленями та молодими дівчатами, але насправді це приховувало його розчарування в собі; він прагнув, щоб його шляхетні якості лестили йому.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.