На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

ПРОЛОГ

Він сидів на схилі пагорба й чекав.

Новий день, нова робота. Попереду глибоко в надрах тунелю зникала іржава колія. У похмурій сірості хмарного дня світло заледве проникало крізь кам’яну арку. Він не відводив очей від входу. Його змучило очікування.

Він не відчував ані трепетного хвилювання, ані іскорки цікавості.

Він давно втратив допитливість. Тепер єдиним, що мало значення, було виконання завдання. Його холодний цинічний погляд був мертвим.

Дмухнув вітер, обвіявши його крижаним повітрям, проте він не відчував холоду. Він був зосередженим, пильним.

Уже будь-якої миті…

ПЕРШИЙ

Перші важкі краплі дощу сповістили про себе, застукотівши неоковирну мелодію по бляшаному накриттю над вокзальною платформою. Ділан зітхнула та ще глибше занурила обличчя всередину своєї товстої зимової куртки, намагаючись зігріти змерзлий ніс. Вона відчувала, як її ноги починають заклякати, тому стукала чобітками по розтрісканому бетону, аби стимулювати циркуляцію крові. Вона сердито дивилася на гладенькі чорні рейки, закидані пакувальними пакетами від чипсів, іржавими бляшанками з-під напоїв і рештками зламаної парасольки. Потяг запізнювався на п’ятнадцять хвилин, а вона через свою нетерплячість прийшла ще й на десять хвилин раніше. Утім, вона нічого не могла вдіяти, окрім як стояти, видивлятися та відчувати, як тепло поволі залишає її тіло.

Дощ закрапав упевненіше. Незнайомець поряд із дівчиною марно намагався почитати безкоштовну газету, заглибившись в історію про серію жорстоких убивств у Вест-Енді. Накриття платформи майже не захищало, тож краплі рясно падали на папір, вибухаючи й розмиваючи друкарську фарбу в плямисте плетиво. Голосно нарікаючи, незнайомець склав свою газету та засунув її собі під пахву. Чоловік роззирнувся, шукаючи, на що б відволіктися, і Ділан миттю відвела погляд. Вона не хотіла вести чемну розмову.

День у неї видався не найкращий. З невідомої причини вранці не задзеленчав будильник, і після того все пішло шкереберть.

— Прокидайся! Підводься! А то запізнишся. Ти знову вночі сиділа в телефоні? Якщо ти неспроможна дати собі лад, доведеться мені брати значно активнішу участь у твоєму соціальному житті. І тобі це не сподобається!

Голос матері вдерся в сон про вродливого незнайомця. Цей вереск був здатен прорізати скло, тож підсвідомість Ділан заледве була для нього перешкодою. Мати не припиняла ремствувати, крокуючи назад довгим коридором їхньої квартири, однак дівчина вже не слухала. Вона намагалася згадати свій сон, приберегти кілька подробиць на пізніше. Повільна прогулянка… Тепла рука на її руці… П’янкий запах листя та мокрої землі в повітрі. Ділан усміхнулася, відчуваючи, як зароджується тепло в її грудях, але ранкова прохолода розвіяла цей образ, перш ніж дівчина встигла закарбувати в пам’яті обличчя незнайомця. Зітхнувши, вона змусила очі розплющитись і потягнулася, ніжачись у затишному теплі пухкої ковдри, а потім примружено зиркнула ліворуч, на годинник.

О ні!

Вона страшенно запізнюється. Шамотаючись кімнатою, вона спробувала знайти досить чистого одягу, аби скласти з нього повноцінну шкільну форму. Потім зачесала своє каштанове волосся до плечей, не надто намагаючись упоратися зі звичним кучерявим безладом. Погана зачіска все життя. Ділан навіть не глянула на своє відображення у дзеркалі, закручуючи кучері в непоказний пучок. Для неї було загадкою, як інші дівчата примудрялися створювати неймовірно стильні, бездоганні зачіски. Навіть коли вона докладала зусиль, аби висушити феном і вирівняти своє непокірне волосся, двох секунд на вулиці вистачало, щоб воно повернулося до свого природного стану.

Той варіант, аби не приймати душ, навіть не розглядався, але сьогодні їй доведеться обмежитися швидким обливанням завжди вельми гарячою водою, чия температура не залежала від того, які крани повертаєш або на які кнопки натискаєш. Дівчина обтерлася шорстким рушником і натягнула на себе чорну спідницю, білу блузку та зелену краватку, що становили її шкільну форму. Через поспіх вона зачепила надламаним нігтем останню пару колготок і пустила величезну стрілку. Заскреготавши зубами, Ділан жбурнула колготки до смітника та з голими ногами затупотіла коридором на кухню.

Зазирнувши до холодильника, вона не побачила нічого, що можна було б з’їсти дорогою. Часу заскочити в кафе не було. Доведеться трішки поголодувати. Принаймні вона мала достатньо грошей на своїй шкільній обідній картці, щоб повноцінно поїсти. Сьогодні п’ятниця, тож зазвичай цього дня в їдальні пропонують рибу зі смаженою картоплею, хоча розраховувати на сіль, оцет чи навіть кетчуп, звісно, не варто. «Тільки не в нашій школі, схибленій на здоров’ї», — подумала дівчина, закотивши очі.

— Ти зібрала речі?

Ділан обернулася й побачила матір у дверях кухні. Джоан уже була вдягнена в уніформу, готова до виснажливої дванадцятигодинної зміни в лікарні.

— Ні. Я зберу після школи. Потяг їде о пів на шосту, часу вдосталь.

«Як завжди, утручається», — подумки зауважила Ділан. Іноді їй здавалося, що мама просто не може стриматися.

Брови Джоан осудливо звелися, увиразнивши зморшки, котрі борознили її чоло попри всі ті дорогі лосьйони та мазі, якими вона користувалася щовечора.

— Ти така неорганізована, — почала Джоан. — Потрібно було зробити це вчора ввечері замість теревень із друзями…

— Гаразд! — огризнулася дівчина. — Я врахую.

У Джоан був такий вигляд, наче вона ще багато чого хотіла сказати, однак натомість лише похитала головою та відвернулася. Угадати причину поганого настрою матері було легко. Вона дуже не схвалювала поїздку Ділан на вихідні до батька — чоловіка, якого Джоан колись пообіцяла тримати й не відпускати, аж доки смерть (чи в їхньому випадку — життя) не розлучить їх.

Передчуваючи, що мати ще не закрила тему, дівчина взулася, накинула куртку, узяла наплічник і покрокувала коридором, намагаючись ігнорувати бурчання, котре видавав її шлунок. Вона пригальмувала перед вхідними дверима, аби вигукнути обов’язкове «бувай», відповіддю на яке стала тиша, а потім вийшла під дощ.

За п’ятнадцять хвилин дешева зимова куртка здалася в боротьбі з мрякою, і Ділан відчула, як волога просочується до її блузки.

Раптова жахлива думка змусила дівчину зупинитися, незважаючи на зливу. Біла блузка. Дощ. Мокра блузка. Вона згадала, як копирсалася в шухляді зі спідньою білизною в пошуках чистого бюстгальтера, але знайшла лише один — темно-синій.

Вона вилаялася крізь зціплені зуби, за що матір її напевно покарала б, якби була поруч. Часу бігти додому не було. Насправді, навіть поспішаючи, вона все ж запізнювалася.

Жах!

Схиливши голову, Ділан почалапала центральною вулицею повз благодійні крамнички, забиті дошками розбиті мрії, кав’ярні з дешевими меблями й тістечками за нечуваними цінами та неодмінні букмекерські контори. Намагатися обійти калюжі було марно, бо її ноги вже змокли наскрізь. Утім, зараз вони непокоїли дівчину найменше. На мить вона замислилася про те, аби перейти дорогу, сховатися в парку та зачекати, коли Джоан піде на роботу, а потім повернутися додому. Проте вона надто добре себе знала. Їй забракне сміливості. Бурмочучи потік нарікань упереміш із нецензурними словами, вона звернула з центральної вулиці у ворота академії Кейтшолл.

Три поверхи одноманітних коробок різної міри занепаду. Ділан була впевнена, що цю школу створили для того, аби загнуздувати ентузіазм, креативність і, найголовніше, силу духу. Перекличка відбувалась у кабінеті міс Парсон на горішньому поверсі. Ще один пошарпаний куб, який викладачка спробувала пожвавити постерами та настінними екранами. На диво, старання вчительки зробили це приміщення ще гнітючішим, особливо зараз, коли в ньому перебували тридцятеро клонів, котрі базікали про беззмістовні нісенітниці так, наче це були бурхливі події, що змінюють життя.

Своєю запізньою появою Ділан заробила несхвальний погляд викладачки. Щойно вона сіла на місце, пронизливий крик міс Парсон протяв шкільний гомін.

— Ділан! Куртка.

«Неймовірно те, що учні зобов’язані бути ввічливими з учителями, а навпаки це не діє», — подумала дівчина.

— Я змерзла. На вулиці холоднеча.

«І тут теж», — додала вона подумки, проте вголос не промовила.

— Мені байдуже! Знімай куртку.

Ділан хотіла опиратися, але знала, що це марно. До того ж подальші ремствування привернули б до неї увагу, чого вона зазвичай намагалась уникати. Зітхнувши, вона повоювала з дешевою змійкою, а потім, смикнувши плечима, скинула куртку. Глянувши донизу, вона пересвідчилася, що недарма побоювалася. Змокла блузка стала майже прозорою, і темно-синій бюстгальтер під нею сяяв, мов маяк. Дівчина згорбилася на стільці, гадаючи, як довго їй пощастить залишатися непоміченою.

Це тривало сорок п’ять секунд.

Почалося все, звісно, з дівчат. Смішки пролунали десь ліворуч від неї.

— Що? Що таке? — грубий, уїдливий голос Девіда Мак-Міллана на прізвисько «Голуб» перекрив хихотіння.

Ділан, не відвертаючи погляду, дивилася на дошку, однак уявила чітку картинку, як Шеріл зі своїми подружками радісно посміхаються, тицяючи на неї пальцями з нафарбованими нігтями. «Голуб» був таким дурноверхим, що йому знадобилося ще кілька секунд, аби тільки второпати, що вони показують на Ділан, а жарту він не зрозумів би навіть з очевидним натяком. Шеріл, певно, зробила йому таку послугу, прошепотівши: «Глянь на її ліфчик» — або продемонструвавши відповідний непристойний жест. Недоумкуваті хлопці в їхньому класі краще розуміли мову жестів.

— Ха-ха!

Ще один уявний образ суміші газованого напою зі слиною, що полетіла на парту, коли Девід нарешті допетрав.

— Гей, Ділан, я бачу твої цицьки!

Дівчина зіщулилась і сповзла трохи нижче на стільці, а хихотіння тим часом переросло в регіт. Навіть учителька сміялася. От свиня!

Після того як Кеті перевелася до іншого навчального закладу, жодна людина в цій школі не створювала враження, що вона з тієї ж планети, що й Ділан, не кажучи вже про належність до того самого біологічного виду. Вони всі були вівцями, геть усі. Хлопці носили спортивні костюми, слухали хіп-хоп і проводили вечори у скейт-парку. Ні, вони не каталися там, а лише плюндрували речі та пили будь-який алкоголь, що могли дістати. Дівчата були ще гіршими. Від п’яти шарів косметики їхні обличчя ставали помаранчевими, а глузливі пискляві голоси вони немов копіювали з американських підліткових мелодрам. Дванадцять балончиків лаку для волосся, яких потребував їхній «лук», здавалося, перетворили їхні мізки на кашу, бо вони не могли підтримати розмову, якщо тільки не йшлося про засмагу, огидну поп-музику або (що хвилювало їх найбільше) про те, котрий з казанов у спортивках був найпривабливішим. Певна річ, у школі існували й інші аутсайдери, проте зазвичай вони теж були одинаками, які лише намагалися вижити та не стати мішенню для натовпу.

Кеті була єдиною товаришкою Ділан. Вони познайомилися ще в початковій школі та проводили час разом, тихцем кепкуючи з однокласників і складаючи план утечі з цього місця. Але торік усе змінилося. Батьки Кеті раптом вирішили, що, оскільки вони зневажають одне одного, настав час розлучитися. Вони ненавиділи одне одного протягом усього періоду, що Ділан знала Кеті, тому вона не могла збагнути, чому це мало статися саме тоді. Однак Кеті довелося вибирати між тим, аби мешкати з батьком-алкоголіком у Глазго чи залишити місто разом зі своєю схибленою матір’ю. Ділан не заздрила її варіантам. Опинившись між молотом і ковадлом, Кеті вибрала переїзд із матір’ю до маленького селища Лесмахагоу, що в графстві Ланаркшир. Це було так, наче вона переїхала до іншої частини світу. Відколи Кеті поїхала, життя Ділан стало значно складнішим і самотнішим. Вона сумувала за подругою. Принаймні Кеті не сміялася б з її змоклої блузки.

Хоча блузка просохла за половину першого уроку, того, що трапилося, уже не можна було змінити. Хай куди йшла Ділан, хлопці з паралельних класів, навіть ті, яких вона не знала, ходили за нею слідом і реготали, висловлюючи саркастичні зауваження й намагаючись потягнути за бретельку її бюстгальтера (просто для того, аби перевірити, чи він досі на ній). Перед обідом Ділан урвався терпець. Їй остогидло, що хлопці кепкують з неї, дівчата кидають глумливі погляди, обридло, що вчителі вдають, ніби нічого не чують і не бачать. Коли після четвертого уроку пролунав дзвоник, вона пройшла повз їдальню, ігноруючи запах риби зі смаженою картоплею та спазми у своєму животі, і вийшла за шкільні ворота разом з юрбою, що прямувала до вуличного кафе або пекарні. Однак, проминувши низку кав’ярень, вона не зайшла до жодної з них, а пішла далі.

Її серце закалатало вдвічі швидше, коли вона дісталася вулиці, куди учні не доходили під час обідньої перерви. Якщо, звісно, не мали наміру вчинити так, як вона. Ділан ніколи раніше не прогулювала школу, їй навіть на думку це не спадало. Вона була сором’язливою, серйозною ученицею. Тихою, старанною, хоча й не надто розумною. Її успішність у навчанні була результатом сумлінної праці, що не так і складно, коли не маєш друзів. Проте сьогодні вона стала бунтаркою. Коли на п’ятому уроці зроблять перекличку, біля її імені в журналі з’явиться «В», тобто «відсутня». І навіть якщо зателефонують її матері до лікарні, Джоан нічого не зможе вдіяти. Коли її зміна закінчиться, донька буде вже на пів шляху до Абердина. Ділан викинула неспокій з голови. Наразі вона мала поміркувати про дещо важливіше.

Прийшовши додому, насамперед вона зірвала із себе шкільну блузку, яка призвела до її сьогоднішнього сорому. Вона кинула сорочку до кошика з брудним одягом і стала перед шафою, розглядаючи свої речі. Що вдягають, коли збираються на першу в житті зустріч із батьком? Вона повинна справити правильне враження. Нічого відвертого, аби не мати розпусний вигляд, нічого з мультяшними персонажами, щоб не бути схожою на дитину. Щось симпатичне й доросле. Вона почала шукати. Ділан розсувала речі, аби побачити, що сховано позаду. Зрештою їй довелося визнати, що в її гардеробі не було нічого, що відповідало б цим критеріям. Вона дістала злинялу блакитну футболку, яку спереду прикрашала назва її улюбленого гурту, а зверху накинула сіре худі на змійці. Вона зняла шкільну спідницю, замінивши її зручними джинсами, та взулась у старі кросівки Nike. Дівчина уважно роздивилася себе у великому дзеркалі на весь зріст у спальні Джоан. Доведеться обійтися цим.

Потім вона витягнула із шафи в коридорі старий похідний рюкзак і кинула його на ліжко. Ділан запхала всередину ще одні джинси, кілька футболок, спідню білизну, а на додачу чорні шкільні туфлі та зелену спідницю — на той випадок, якщо батько захоче запросити її на обід чи ще кудись. До передньої кишеньки вона поклала свій телефон і гаманець, а також деякі засоби особистої гігієни.

Після цього вона взяла з ліжка останній важливий предмет — Еґберта, свого плюшевого ведмедика. Він посірів від старості й був доволі пошарпаним, у нього бракувало одного ока, шов на спині трохи розійшовся, і звідти стирчало начиння. Йому ніколи не виграти конкурс краси, проте він був поруч із Ділан з дитинства, заспокоював та втішав її. Вона хотіла забрати його із собою, але батько може сприйняти її за малу дитину. Вирішуючи, як учинити, вона пригорнула ведмедика до грудей. Потім повернула на місце та поглянула на нього. Здавалося, ніби він дивився на неї, небажаний і залишений. Відчувши провину, дівчина взяла його й обережно поклала зверху на свій одяг.

Вона застебнула рюкзак, а потім розстебнула його, витягнула ведмедика та жбурнула на ліжко. Цього разу він упав мордочкою додолу, тож не міг жалісно й осудливо поглядати на неї своїм єдиним оком. Вона знову защебнула рюкзак та рішуче вийшла з кімнати.

Рівно за двадцять секунд Ділан забігла назад і схопила ведмедика.

— Вибач, Еґберте, — прошепотіла вона, швидко поцілувала його та, вибігаючи за двері, запхала до рюкзака.

Якщо поквапитися, вона може встигнути на потяг, що відходить раніше, і здивувати батька. Із цією думкою дівчина хутко спустилася сходами й помчала мокрою вулицею. Дорогою до залізничного вокзалу було кафе. Можливо, вона зможе забігти туди та купити бургер, аби протриматися до вечері. Ділан пришвидшила ходу, її рот уже наповнився слиною в очікуванні, але коли вона проходила повз високі металеві ворота парку, щось змусило її зупинитися. Крізь ґрати вона вдивлялась у плетиво зелені, до кінця не розуміючи, на що саме дивиться.

Дежавю.

Вона примружилася, намагаючись з’ясувати, що ж спричинило це відчуття. З-за гілля широкого дуба виринула скуйовджена білява голова. На мить перед Ділан постав той самий ореол волосся навколо круглого обличчя без жодних рис, окрім очей неймовірного кобальтово-синього кольору. Її сон…

Вона ковтала повітря, її пульс зненацька пішов галопом, проте хлопчачий сміх розвіяв ілюзію. Голова повернулась, і дівчина побачила скривлені губи, крізь які вилетів струмок диму, та затиснуту між ними цигарку. «Голуб» Мак-Міллан зі своїми дружками. Ділан з відразою зморщила носа та зробила крок назад, доки її не помітили.

Хитаючи головою, аби позбутись останніх павутинок сну, вона перейшла дорогу, не відводячи погляду від намальованої вручну вивіски над забігайлівкою.

ДРУГИЙ

— Це неподобство! Ганьба!

Незнайомець на платформі вочевидь вирішив, що, оскільки почитати газету під дощем не вдасться, він зосередиться на найкращій з можливих альтернатив — наріканнях.

Ділан непевне глянула на нього. Їй аж ніяк не хотілося встрявати в дискусію з цим чоловіком середнього віку в костюмі з твіду, аби не довелося підтримувати незручну розмову протягом усієї дороги до Абердина. Вона знизала плечима, однак цей жест залишився майже непоміченим під її товстою паркою.

Незнайомець не вгавав, анітрохи не збентежений відсутністю в дівчини ентузіазму.

— З тими цінами, які вони загинають, можна було б не запізнюватися. Але ж ні! Безсоромні. Я чекаю тут уже двадцять хвилин, і ви ж знаєте, що, коли потяг прибуде, у вагонах не знайдеться вільного місця. Жахливе обслуговування!

Ділан роззирнулася. На платформі було не так багато людей, щоб вона змогла розчинитися в натовпі.

Чоловік у твіді повернувся до неї.

— Ви так не вважаєте? — запитав він.

Змушена дати пряму відповідь, дівчина спробувала висловитися якомога ухильніше:

— М-м-м-м-м.

Проте він сприйняв це як запрошення до розвитку теми.

— Було краще, коли ми мали «Національну залізницю». З нею все було зрозуміло. У потягах працювали чесні люди. А тепер усе шкереберть. Керівництво — зграйка шарлатанів. Це страшенно обурливо!

«Де ж потяг?» — подумала Ділан, відчайдушно бажаючи врятуватися від цієї безглуздої шаради. А от і він — під’їжджає, наче лицар в іржавих обладунках. Єдиний проблиск надії за весь сповнений сорому та страждань день.

Дівчина потягнулася до свого рюкзака, що стояв біля її ніг. Як і більшість її речей, він був вицвілим та зношеним. Закидаючи його на плече, Ділан скривилася через ледь чутний звук розривання тканини. Якби шов розійшовся й уся її спідня білизна розлетілася платформою станції, то це цілком відповідало б шаблону сьогоднішнього дня. На щастя, шов витримав, і дівчина попленталася вперед у потоці стомлених пасажирів, поки потяг поволі зупинявся. Вона глянула, у якому напрямку посунув незнайомець у твіді, і чкурнула до інших дверей.

Опинившись у вагоні, Ділан роззирнулася, намагаючись розпізнати небажаних попутників: п’яниць, диваків, тих, хто завжди прагнув розповісти історію свого життя та пофілософувати про його сенс, — їх незбагненно притягувало до неї, коли вона користувалася громадським транспортом. Сьогодні ж її думки були спрямовані на чимало інших речей, тож вона воліла уникнути таких людей. Дівчина оглянула вагон на наявність вільних місць. Одне було коло матері з крикливим малюком з розгніваним і зморщеним червоним обличчям. Ще одне — навпроти кількох п’яних підлітків у синіх футболках «Рейнджерс». Вони розпивали невміло приховану пляшку чогось міцного, що підозріло нагадувало вино «Бакфаст», і гучно співали, анітрохи не влучаючи в ноти.

Останнім варіантом було місце посеред вагона, у тісноті поруч з огрядною жінкою, яка розклала свої торби з покупками на сидіннях біля та навпроти себе так, що було зрозуміло: товариству вона не зрадіє. Проте, хай як суворо вона зиркала, це був найоптимальніший варіант.

— Перепрошую, — пробурмотіла Ділан, причимчикувавши до неї.

Жінка голосно зітхнула, вочевидь невдоволена, але все ж переставила сумки, і дівчина, скинувши куртку, діставши телефон з навушниками та закинувши рюкзак на полицю над головою, улаштувалася на сидінні. Вона заплющила очі, засунула навушники у вуха й посилила гучність, давши змогу важким звукам барабанного дробу у виконанні її улюбленого інді-рок-гурту заглушити світ навколо себе. Вона уявила, як жіночка з торбами люто витріщається на неї з її «жахливою» музикою, й усміхнулася від такої картинки. Ділан не почула, як потяг застогнав і напружився, набираючи швидкість у напрямку Абердина.

Не розплющуючи очей, вона міркувала про вихідні. Нервування й радісні переживання боролися за контроль над метеликами в її животі, коли вона уявляла, як зійде з потяга та шукатиме в натовпі чоловіка, який був для неї лише незнайомцем. Вона витратила кілька місяців, переконуючи й улещуючи Джоан, аби та поступилася й дала номер телефону такого собі Джеймса Міллера, батька Ділан. Дівчина згадала, як у неї тремтіли руки, коли вона вперше набрала його номер, перервала дзвінок, знову зателефонувала та знову кинула слухавку. А що як він не схоче з нею розмовляти? Що як він має власну родину? Що як справдяться найгірші побоювання й він виявиться величезним розчаруванням: пияком або злочинцем? Мама не змогла розповісти їй жодних подробиць. Вони не спілкувалися. Узагалі. Він пішов, коли вона попросила про це, і ніколи не контактував з ними теж на її прохання. Тоді Ділан було п’ять років, і за десятиліття, що минуло, його обличчя стало менш ніж спогадом.

Після двох діб внутрішньої боротьби Ділан таки зателефонувала йому серед дня, знайшовши на шкільному подвір’ї тиху місцинку, котру ще не окупували курці, закохані парочки чи банди хуліганів. Вона сподівалася, що батько в цей час матиме справи й не візьме слухавки. Так і сталося. Але після шести гудків, від яких у неї холонуло серце, увімкнувся автовідповідач, і раптом вона зрозуміла, що не обміркувала, що саме казатиме. Запанікувавши, вона залишила невпевнене, незв’язне повідомлення.

— Вітаю! Я телефоную Джеймсові Міллеру. Це Ділан, його донька.

Що ще сказати?

— Я, ем-м… Мені ваш номер дала мама. Тобто Джоан. Я подумала, що, можливо, ми могли б… зустрітися. І побалакати. Якщо захочете.

Дихай.

— Ось мій номер…

Поклавши слухавку, вона зніяковіла. От ідіотка! Ділан не могла повірити, що не продумала своє повідомлення. Вона бубоніла, наче незугарна недотепа. Що ж, тепер залишалося тільки чекати. І вона чекала. Усю другу половину дня її нудило. Біологія та англійська минули, мов у тумані. Удома вона заціпеніло переглядала телевізор, навіть не перемкнувши канал, коли розпочався дурнуватий серіал. А що як він не передзвонить? Чи прослухав він уже повідомлення? А що як він так і не отримав його? Ділан уявила, як жіноча рука вмикає автовідповідач і слухає, а потім покритим червоним лаком нігтем повільно натискає на кнопку видалення. Вона надто боялася набрати номер батька ще раз, тому не мала іншого вибору, як схрестити пальці та залишатися в зоні досяжності свого мобільного.

Минув день. День, що здався Ділан місяцем. Проте він усе ж зателефонував. О четвертій годині, коли чергового дощового дня вона пленталася додому після школи в мокрих шкарпетках і зі ще мокрішими плечима, у її кишені завібрував телефон. Це сталося! Здавалося, її серце зупинилося, коли вона витягнула з кишені свій мобільний. Один швидкий погляд на номер, з якого надійшов дзвінок, підтвердив її очікування: це був код Абердина. Провівши по екрану великим пальцем догори, дівчина притулила телефон до вуха.

— Алло! — її голос прозвучав хрипко й напружено. Вона спробувала тихенько прокашлятися.

— Ділан? Ділан, це Джеймс. Міллер. Тобто твій тато.

Тиша. «Скажи що-небудь, Ділан, — подумала вона. — Скажи що-небудь, тату». Між ними запанувала тиша, однак цієї стресової миті вона скидалася на крик.

— Слухай, — пролунав його голос, порушивши мовчання. — Я дуже радий, що ти зателефонувала. Я так довго хотів зв’язатися з тобою. Нам потрібно багато чого надолужити.

Ділан заплющила очі й усміхнулася. Вона глибоко вдихнула та заговорила.

Після цього їй стало доволі легко. Балакати з ним було надзвичайно приємно, ніби вона знала його цілу вічність. Вони розмовляли, аж доки її телефон розрядився. Він хотів дізнатися про неї все: про її школу, хобі, з ким вона спілкувалася, які фільми їй найбільше подобалися та які книжки вона полюбляла читати. І про хлопців, хоча щодо них вона могла сказати небагато, зважаючи на варіанти, доступні в Кейтшоллі. У відповідь він розповів їй про своє життя в Абердині, де мешкав з Анною, своїм собакою. Ані дружини, ані дітей. Жодних ускладнень. І він запропонував Ділан приїхати до нього погостювати.

Це сталося рівно тиждень тому. Протягом семи днів дівчина боролася зі своїми нервами та хвилюванням перед зустріччю з батьком і намагалася не сваритись із Джоан, котра не приховувала того, що не схвалювала спроби доньки налагодити стосунки з татом. Ділан ще навіть не розповіла про це Кеті. Уже сидячи в потязі, вона відчула докори сумління, які змусили її відкрити чат і написати повідомлення подрузі.

Кеті! Як справи? Нова школа — досі відстій?

Школа нова, а бовдури такі самі. Тільки тут сільські бовдури.

Я так тішуся, що в цей час наступного року ми почнемо навчатися в коледжі! Не можу дочекатися, аби забратися звідси!

Як справи в чудовій Кейтшолл?

Жахливо. Проте я маю новини!

О-о-о, розповідай!

Я телефонувала батькові.

Ділан натиснула на кнопку надсилання повідомлення й почала чекати. Її серце шалено калатало. Вона хотіла, щоб Кеті підбадьорила її, щоб хоч хтось сказав їй, що вона вчиняє правильно. Виникла пауза, яка, здавалося, була нескінченною, а потім з’явився маленький прямокутник, котрий означав, що Кеті пише відповідь.

Тож… як усе минуло?

Обережне запитання. Подруга побоювалася виявити безтактність.

Насправді чудово! Він прагне зустрітися зі мною! Телефоном він здався доволі приємним!

Не знаю, чому Джоан так ненавидить його.

Хтозна. Батьки дивні. Глянь на моїх. Геть божевільні!

То що, він приїде до тебе?

Ні, я їду до нього. Просто зараз.

Що?! Так швидко! Боїшся?

Ні. Я страшенно рада. Чого мені боятися?

Відповідь надійшла миттєво.

Брехуха. Лишень очі замилюєш!

Ділан дзвінко засміялася й одразу затулила рота рукою, побачивши, як жінка навпроти ще лютіше зиркнула на неї. Типова Кеті. Вона завжди знає, коли Ділан прикидається.

Гаразд, може, трохи. Намагаюся багато про це не думати…

Дещо переймаюся, що можу злякатися, якщо міркуватиму про те, що роблю.

Усе буде добре. Тобі однаково потрібно з ним зустрітися. І якщо твоя мама справді ненавидить його, то тримати їх у різних містах — непогана ідея!

Як ти дістанешся туди? Потягом?

Так, він придбав для мене квиток. Каже, що хоче компенсувати останні десять років згаяного часу.

Ділан тримала цей квиток у руці. Вона мала написати батькові, що вже виїхала.

Дівчина відкрила інший чат і набрала нове повідомлення.

Тату, я в потязі. Сіла раніше. Не дочекаюся нашої зустрічі :) Ділан.

Щойно вона натиснула на кнопку надсилання, за вікном стемніло. «Чудово, — подумала дівчина. — Тунель». На екрані телефона, дуже дорогого різдвяного подарунка, за який Джоан заплатила кількома додатковими змінами на роботі, блимало одне слово:

«Надсилається…»

Воно з’явилося тричі, а потім виринуло сповіщення:

«Повідомлення не надіслано».

— От дідько! — пробурмотіла Ділан.

Вона навіщось підняла телефон над головою, знаючи, що всередині тунелю від цього не буде користі, бо крізь таку товщу каменю не пройде жоден сигнал.

Вона так і сиділа з простягнутою вгору рукою, наче маленька Статуя Свободи, коли це трапилося. Світло згасло, пролунав вибуховий звук, і настав кінець світу.

ТРЕТІЙ

Тиша.

«Навколо мають чутися крики, плач, хоч щось», — подумала Ділан.

Але була лише тиша.

Важка темінь тиснула на неї, немов груба вовняна ковдра. На якусь мить дівчина в паніці вирішила, що осліпла. Вона несамовито помахала рукою перед своїм обличчям, нічого не побачила, проте штрикнула собі в око. Шок від колючого болю змусив її замислитися. Вони ж перебували в тунелі — ось чому було так темно.

Її очі не могли розгледіти навіть крихітного промінчика світла. Вона спробувала підвестися, відштовхнувшись від сусіднього сидіння, на яке впала боком, але щось її притиснуло. Вигнувшись праворуч, їй удалося спуститися на підлогу між сидіннями. Її ліва рука опинилася в чомусь теплому й липкому. Вона рвучко відсмикнула руку та хутко витерла її об джинси, намагаючись не думати, що це могло бути. Її правиця стиснула невеличкий предмет — телефон, котрий вона тримала в руці, коли світ перевернувся догори дриґом. Вона стрімко підняла його й натиснула на кнопку ввімкнення. Однак полегшення, що прокотилося її тілом, швидко замінило розчарування. Екран не світився. Вона тицяла в нього пальцями, а надія тим часом згасала. Телефон зламався.

Виповзши до проходу, Ділан сіла навпочіпки й підвелася, боляче вдарившись об щось головою.

— Дідько! Ай!

Вона знову присіла та простягнула руку до скроні, яка шалено пульсувала. Крові, здається, не було, але відчувався гострий біль. Цього разу вона випросталася вкрай обережно, намацуючи безпечне для своєї голови місце. Було так темно, що вона навіть не бачила, у що врізалася.

— Агов! — нерішуче гукнула дівчина.

У відповідь вона не почула жодного голосу, ніякого шурхоту від рухів пасажирів. У вагоні було повно людей. Куди ж, чорт забирай, усі поділися? Вона згадала калюжу рідини на підлозі біля свого сидіння, проте одразу ж відігнала цей образ від себе.

— Агов! — цього разу голосніше. — Мене хтось чує? Агов!

На останньому слові її голос трохи затремтів, бо паніка почала підводити свою страшну голову. У Ділан прискорилося дихання, їй було складно міркувати через страх, що охопив її. Пітьма спричиняла відчуття клаустрофобії, і дівчина схопилася за горло, ніби її хтось душив. Вона була геть сама, оточена…

Їй не хотілося про це думати. Вона знала тільки те, що більше жодної секунди не може залишатись у вагоні.

Ділан без роздумів кинулася вперед, спотикаючись і переступаючи через предмети, які лежали в неї на шляху. Її нога опустилася на щось м’яке та слизьке. Підошва її взуття, не відчувши тертя, зісковзнула. Нажахана дівчина спробувала відсмикнути ногу подалі від підозрілого губчастого об’єкта, але другою ногою не змогла знайти безпечне рівне місце, аби зробити крок. Вона відчула, як, наче у сповільненому відтворенні, падає на щось жахливе, що причаїлося на підлозі.

Ні!

Хапаючи ротом повітря й летячи додолу, вона випростала руки вперед, щоб хоч трохи захиститися. Вони, безладно борсаючись, раптом зачепилися за жердину, і Ділан цупко стиснула її пальцями, різко зупинивши своє падіння, від чого її плечові м’язи неабияк напружилися. За інерцією вона смикнулася вперед та боляче вдарилася шиєю об холодний метал.

Ігноруючи пульсацію в шиї, дівчина обіруч учепилася за жердину, ніби вона була її зв’язком із реальністю. «Поручень, — підказав їй мозок. — Поручень розташований поблизу дверей. Мабуть, ти неподалік дверей». Полегшення розлилося її тілом і дало змогу міркувати дещо ясніше. Ось чому вона сама. Усі інші пасажири вже, напевно, вибралися звідси, а її не помітили, бо її завалило торбами тієї дурної жінки. «Слід було сідати біля фанатів “Рейнджерс”», — засміялася Ділан подумки.

Не довіряючи своїм ногам у темряві, вона обмацала простір уздовж перегородки, приєднаної до поручня, очікуючи натрапити на відчинені двері. Вона простягнула пальці, проте нічого не знайшла. Просунувшись ще трохи вперед, вона нарешті торкнулася дверей. Вони були зачинені.

«Дивно, — подумала дівчина. — Либонь, решта людей вийшла крізь двері в іншому кінці вагона». Їй завжди не щастило. Таке логічне пояснення заспокоїло її та допомогло проясніти думки. Не бажаючи повертатися через увесь вагон, аби знову не наступити на щось моторошно м’яке, вона навпомацки почала шукати кнопку, яка мала відчинити двері. Її пальці намацали випуклі краї кнопки й натиснули на неї, але двері залишилися зачиненими.

— Дідько! — пробурмотіла Ділан.

Напевно, під час аварії зникла електрика. Дівчина озирнулася через плече — марно, вона нічогісінько не бачила. Її уява заповнила прогалини, домалювавши на шляху крізь вагон перевернуті сидіння, багаж, скло розбитих шибок та пружні слизькі штуки, які в її думках набували форм людських кінцівок і тулубів. Ні, назад вона не піде.

Приклавши обидві долоні до дверей, вона щосили натиснула. Хоча двері не відчинилися, вона відчула, що вони трохи піддалися. Ділан подумала, що, доклавши більше зусиль, зможе їх відчинити. Вона зробила крок назад, глибоко вдихнула й, кинувшись уперед, щомога копнула двері лівою ногою. У закритому просторі звук удару пролунав дуже гучно, задзвенівши в її вухах, а коліно та щиколотку дівчини пройняв різкий біль. Попри це, вона відчула подув свіжого повітря на своєму обличчі, що дало їй надію. Обмацавши руками, Ділан пересвідчилася: одна секція дверей зіскочила з напрямної рейки. Якщо їй удасться зробити те саме з другою секцією, то з’явиться зазор, крізь який вона зможе пролізти. Цього разу дівчина зробила два кроки назад, а потім наскочила на двері з усією силою, що тільки змогла зібрати. Почувся скрегіт металу, і двері нарешті здалися.

Просвіт був невеликим, але й Ділан, на щастя, була стрункою. Повернувшись боком, вона протиснулася в отвір. Пролунав звук, наче щось порвалося: змійка на її одязі зачепилася за двері. Однак дівчина раптово опинилася на волі та полетіла вниз на колію. На мить її охопив страх, проте, щойно під її кросівками захрустів гравій, відчуття клаустрофобії зникло, немов з її шиї зняли щільний ланцюг.

У тунелі було не світліше, ніж у потязі. Аварія, мабуть, трапилася рівно посередині. Ділан глянула спершу в один бік, потім — в інший. Результат був нульовим. Вона не побачила світла, й, окрім тихого звуку вітру, що проривався в замкнений простір, навколо нічого не було чути.

«Еники-беники їли вареники», — чомусь спала на думку дитяча лічилочка. Зітхнувши, дівчина повернула праворуч і почимчикувала вперед. Кудись же вона має прийти.

У непроглядній пітьмі вона часто спотикалася, тому рухалася повільно. Час від часу під її ногами щось метушливо тікало. Вона сподівалася, що в цьому тунелі не було щурів. Будь-яка тваринка, менша за кролика, провокувала в неї необґрунтовані сплески страху. Павук у ванній кімнаті міг спричинити півгодинну істерику, аж доки їй удавалося переконати Джоан прийти на порятунок. Ділан була впевнена, що, якби щось пробігло її взуттям у тунелі, інстинкт утечі дався б взнаки. Хоча на нерівній поверхні в темряві вона, напевне, зорала б носом землю.

Тунель усе не закінчувався. Вона вже була ладна повернути назад і спробувати піти в інший бік, коли вгледіла попереду якусь цятку світла. Сподіваючись побачити вихід або рятувальника з ліхтарем, вона пошкандибала швидше, нетерпляче бажаючи вибратися звідси. Минуло ще багато часу, перш ніж цятка перетворилася на арку. За нею було видно лише трохи денного світла, проте Ділан вистачило й цього.

Коли вона нарешті вийшла назовні, накрапав дощик, і дівчина, радісно засміявшись, підставила обличчя під мжичку. Від мороку тунелю вона почувалася брудною, а туманні краплі неначе змивали з неї частину жахіть. Глибоко вдихнувши, вона стала руки в боки й роззирнулася.

Ландшафт був голим за винятком колії, що пролягала незайманою місцевістю. Глазго, безсумнівно, залишилося далеко позаду. На обрії простягалися приголомшливі високі пагорби. Низькі хмари розмивали їхні обриси, торкаючись верхів’я. Кольори навколо були неяскравими. Фіолетовий верес боровся за місце під сонцем з коричневою папороттю-орляком. Невеличкі переліски утворювали нерівномірний візерунок на нижніх схилах пагорків, які завдяки вічнозеленим соснам мали темний відтінок. Узгір’я, ближчі до тунелю, були менш стрімкими: хвилясті горбики, укриті високою травою. У полі зору не було ані містечка, ані дороги, навіть жодного віддаленого фермерського будиночка. Ділан закусила губу, роздивляючись довколишню місцину. Вона здавалася дикою й непривітною.

Дівчина очікувала побачити скупчення поліційних автівок та машин невідкладної допомоги, котрі, поспішаючи дістатися місця аварії, були б запарковані абияк. Тут мало б бути чимало чоловіків і жінок у яскравих уніформах, готових кинутися до неї, щоб заспокоїти, перевірити, чи її не травмовано, поставити їй запитання. Простір перед тунелем мав би містити групки тих, кому поталанило вижити, з попелястими обличчями, закутаних у ковдри, аби захиститися від пронизливого вітру. Насправді ж тут не було нічого. Її обличчя заціпеніло від збентеження й занепокоєння. Де всі?

Обернувшись, Ділан подивилася на чорне гирло тунелю. Іншого пояснення бути не могло: вона пішла в неправильному напрямку. Усі напевно по той бік. Від розчарування та втоми їй на очі навернулися сльози. Думка про повернення в темряву й необхідність знову пройти повз потяг з бездиханними тілами тих, кому пощастило менше, була нестерпною. Однак обійти тунель було неможливо. Його проклали в підніжжі масивного узгір’я, й обабіч нього поросла папороттю земля здіймалася нездоланною кручею.

Ділан підвела обличчя до неба, ніби благаючи Бога змінити ситуацію, проте побачила лише сталево-сірі хмари, що поволі пливли над її головою. Тихо схлипнувши, вона знову розвернулася до похмурого пейзажу, відчайдушно сподіваючись угледіти бодай якусь ознаку цивілізації, котра врятувала б її від потреби повертатися до темного тунелю. Затуляючи очі рукою від дощу й вітру, вона озирала виднокрай.

І тут помітила його.

ЧЕТВЕРТИЙ

Він сидів, обхопивши руками коліна, на схилі пагорба ліворуч від входу до тунелю та витріщався на неї. З такої відстані Ділан бачила лише те, що це був хлопець, найпевніше, підліток, з білявим волоссям, яке куйовдив вітер. Він не підвівся й навіть не всміхнувся, коли побачив, що вона дивиться на нього, а просто далі спостерігав за нею.

Було щось дивне в тому, що він там сидів. Самотня фігура у відлюдному місці. Ділан не могла уявити, як він тут опинився, якщо тільки не їхав у тому самому потязі. Вона помахала йому, радіючи, що може розділити з кимось це жахіття, проте він не помахав у відповідь. Їй здалося, що він сів трохи рівніше, але звіддаля було погано видно.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Клер Мак-Фолл — письменниця та вчителька, яка мешкає й працює в області Скоттіш-Бордерс у Шотландії. Вона здобула відзнаку в галузі літератури для підлітків від національної благодійної організації Scottish Book Trust за написання паранормального трилеру «Вершина чорного кургану». Роман «Провідник» було відзначено нагородою у сфері дитячої літератури Шотландії, допущено до першого туру премії Бренфорд-Боуз і номіновано на отримання медалі Карнегі.

Чому ви вирішили взятися за письменництво?

Щоб дізнатися, чи в мене щось вийде. Мабуть, це не надто вдала відповідь, але це правда. Я багато писала, навчаючись у школі: розпочала кільканадцять романів на старій добрій друкарській машинці, яка мала настільки тугі клавіші, що всі мої пальці завжди були в синцях. Коли я перекваліфікувалася на вчительку англійської мови, то знову відкрила для себе радість, котру дарує література. А наступним закономірним кроком вирішила спробувати перевірити, чи в мене щось вийде. Чи вдасться мені захопити уяву читачів своїми словами, чи зможу я витримати марафон з більш ніж вісімдесяти тисяч слів, з яких складається ця книга. Я навіть не мріяла, що мою першу непевну спробу опублікують, але ось вона…

Чи правда, що ви стали знаменитістю в Китаї?

Ну… Так, начебто. «Провідник» там є вельми популярним. Це приголомшливо, наскільки їм припала до душі моя невеличка шотландська історія. Мені дуже пощастило злітати до Пекіна, і мої тамтешні прихильники виявилися неймовірними. У моєму класі навіть є стіна, прикрашена витворами, які мені надсилають через Weibo. Це щось на кшталт китайської версії соцмережі «Фейсбук».

Чим ви надихаєтеся, коли пишете?

Абсолютно всім! Мені сняться просто шалені сни. Можна часто побачити, як я сиджу у вітальні, згорбившись на дивані, о третій ранку, бо прокинулася від якогось химерного сну й подумала: «З цього вийшла б цікава книга!» Нові місця теж є чудовим натхненням. Я написала свій третій роман «Вершина чорного кургану» після походу з наметами. Я не надто полюбляю походи. Мабуть, тому й вийшла історія жахів!

Чому ви пишете романи для підлітків?

Я маю комплекс Пітера Пена. У душі мені досі сімнадцять років (я уникаю дзеркал…), тому цей вік здається мені найприроднішим. Крім того, це вік можливостей. Коли ти підліток, перед тобою відкритий увесь світ. Ти можеш робити що завгодно, бути ким завгодно. Коли ти дорослішаєш, двері зачиняються, шляхи перекриваються. Мені вже ніколи не стати балериною (не те щоб я колись планувала таку кар’єру) або рок-зіркою (знов-таки малоймовірно!). Коли я пишу книги для підлітків, то повертаюся до світу, у якому можливо все.

Що вам подобається читати?

Люди, котрі мене добре знають, здивуються, бо їм відомо, що я не полюбляю дотиків, обіймів, поцілунків, проте люблю почитати гарний любовний роман! Кохання змушує світ обертатися, і це дарує мені теплі, приємні відчуття. Мені подобається читати романи, завдяки яким я можу зануритися в це сяйво.

Можете порадити щось письменникам-початківцям?

Багато читайте. І не тільки те, що вам подобається. Читайте нові жанри, нових авторів, нові стилі. Коли справа стосується письменництва, то не існує якихось складних і суворих правил щодо того, як це робити. Деякі люди розплановують кожну дрібничку. Коли я пишу книгу, мені необхідно мати саме те відчуття, бути захопленою ідеєю та мчати разом із нею. Потрібно знайти те, що є слушним саме для вас. І бути готовим до редагування. Воно ніколи не закінчується, навіть коли тобі здається, що це кінець…

Чи можете ви описати «Провідника» одним реченням?

«Провідник» заглиблюється у два основні невідомі світи — кохання та смерть.

Як гадаєте, який вигляд мав би ваш провідник?

Провідник зазвичай з’являється в тому образі, котрий може допомогти йому переконати вас робити те, що сказано. Мій мав би подобу моєї викладачки англійської у старшій школі — місіс Керрол. Вона була чудовою вчителькою, проте я трохи її побоювалася. Якби це був незнайомець, то, сподіваюся, він був би симпатичним, як Трістан, але старшим. Я дуже схожа на Ділан…

Якби ви могли попросити одну людину прочитати «Провідника», хто б це був?

Мелорі Блекман. Але мені було б надто лячно запитати в неї, якої вона думки про мій роман! Я обожнюю її стиль написання. Якщо ви не читали її серію романів «Хрестики-нулики», то обов’язково почитайте.

Можете натякнути, що чекає на нас у продовженні історії з назвою «Порушники»?

Спойлери! Звісно, Трістан і Ділан повернулися. Усі (і я теж) нетерпляче чекали на те, що буде далі! Чи залишаться вони разом? Як Трістану житиметься в реальному світі? Чи виживе він тут? А ще ми познайомимося з новою провідницею — Сюзанною, яка бачила, що зробив Трістан, і тепер теж цього прагне.

Яку книгу ви писатимете наступною?

Після «Порушників» я хочу написати третю книгу, для якої вже маю ідею, щоб завершити історію Ділан і Трістана (і Сюзанни). Проте також я обмірковую задум щодо Томаса Лермонта, котрий зустрівся з феями. Він є доволі відомою історичною постаттю у Скоттіш-Бордерс, де я мешкаю, тож я дуже хочу написати історію, на яку він надихнув.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.