На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Присвячую Валіназе,
яка навчила мене приймати хаос

Відгуки про «Крихітку Єстедей і бурю в чайній чашці»

Чудовий світ зі шматочками чарівності.

Майкл Манн, автор «Примарної хмари»

«Крихітка Єстедей і буря в чайній чашці» нескінченно чарівна. Побудова світу дуже свіжа й винахідлива, персонажі чарівні й індивідуальні… я нетерпляче чекаю свого наступного візиту до Чаклунської світлиці.

Аннабель Стедмен, авторка книжки «Скандер та викрадення однорога»

«Крихітка Єстедей і буря в чайній чашці» сповнена чарів та вигадок від першої до останньої сторінки. Енді знайшов ідеальний рецепт фантастичної, пригодницької та зворушливої історії. Мені дуже сподобалося, і я знаю, що ця чашка чаю буде до вподоби всім юним читачам.

Шейн Геґарті, автор книжки «Бут»

Будь-яка книжка, у якій розповідають про чарівну ходячу чайну та заклинання в чайних чашках, отримає від мене палець вгору!

Library Girl and Book Boy

Фантастична пригода, повна вигадок, чарів і чаю. Енді Саґар вклав свою уяву в кожнісіньку сторінку, оспівуючи сім’ю, яку обирають, і вшановуючи наші відмінності. До самого кінця я всміхався від вуха до вуха й не можу дочекатися наступних відвідин Чаклунської світлиці.

Річард Пікард, автор книжки «Дивна оповідь про хлопчика зі щупальцями»

Розділ перший.
Чаклувати — це порушувати правила

Жила собі чайна крамниця, якій не стоялося на місці. На відміну від інших, розсудливіших крамниць, Чаклунська світлиця не стовбичила спокійнісінько в кінці вулиці, чемно чекаючи на відвідувачів, які замовлятимуть собі чай і тістечка. Натомість крамниця весело мандрувала світом на ногах фламінго й усюди приносила із собою солодощі та чари.

У березні, яскравим вівторковим ранком, чайна простувала запилюженою сільською дорогою, оточеною квітучими вишнями і різнотрав’ям. Сонячне світло просочувалося крізь вікна Чаклунської світлиці, наче коштовний водограй, зблискувало на полицях із заварниками і скляній вітрині. На зачарованих шпалерах, чий малюнок мінявся кожної пори року, гойдалися від вітерцю дзвоники, а навколо стрибали кролики, кумкали ропухи та гули джмелі.

В оббитому рожевим оксамитом кріслі сиділа учениця чайної відьми — Крихітка Єстедей — і заварювала чаклунський чай. Та в неї щось не виходило.

Вона стиснула зуби й побажала, щоб щось — бодай щось — відбулося із сумішшю, над якою вона мудрувала в лимонно-жовтому чайнику. Хай навіть він вибухне, байдуже. Деякі її найкращі чари починалися з вибухів.

— Щодо цієї спроби в мене добрі передчуття, — промовив Джек Кадоґан, відьмак-кондитер Чаклунської світлиці та найкращий друг Єстедей. Він сидів навпроти дівчинки.

Він сьорбнув із кухля гарячого шоколаду, який лишив над його губою пінні вусики.

— Яка це вже спроба, п’ятдесят третя?

— П’ятдесят четверта. — Єстедей зітхнула, переливаючи відьомський звар до чашки.

Вовчий писок Джека зморщився від смороду. Чай тхнув так, ніби його набрали з каналізації.

— Що ж, — промовила Єстедей, однією долонею затискаючи ніс. Іншою вона взялася за чашку. — Що там міс Пампушка казала про те, що не можна судити про торт, не скуштувавши?

І зробила пробний ковток. Потяглися секунди. Єстедей скривилася, намагаючись переконати себе, що насолоджується смаком тліну та гнилі. Марно. Дівчинка мусила виплюнути чай назад у чашку. На смак він був такий самий, як і на запах, і в ньому не було ні краплі чарів, аніжоднісінької.

— Я тебе попереджала, — прогарчала дівчинка заварнику. Вона різко опустила чашку на блюдце, і та дзеленькнула. — Я ж казала: якщо ти цього разу не спрацюєш, це означатиме війну.

— Ти оголошуєш війну чайнику? — запитав Джек, піднімаючи голову. — Знаєш, Мадриґал, бува, називає тебе драматичною. Не уявляю чому.

Попри все, Єстедей хихикнула.

— Кожна велична чайна відьма в історії винаходила власний звар. Мая Сінгх винайшла «Кульбабу мрійника». Міс Пампушка — «Упевнену ромашку». Та навіть Рута Помийна винайшла «Фарбувальний гібіскус», а її чаї були такі згірклі, що навіть мантикори його не пили.

Джек знизав плечима.

— У більшості відьом роки йдуть на те, щоб створити свій звар. А ти намагаєшся вигадати чай, який перетворюватиме тебе навіть не на тварину — на чудовисько. Ніхто не намагався таке утнути відтоді, як було винайдено «Змінювальний жасмин», шістсот років тому!

— Чари — це про те, щоб порушувати правила, — відповіла Єстедей, — а не дотримуватися їх. Уяви, як чудово буде, якщо ми зможемо перетворюватися на монстрів! Уяви, як ми зможемо мчати мов однороги чи плисти як морські змії.

Вона замовкла. У її голові, наче в чайнику на плиті, нуртували захопливі можливості.

— Уяви, що ширяєш у небі як дракон.

Вона подивилася на записник на столі. Сторінку вкривали різні комбінації інгредієнтів, більшість із яких була викреслена.

— Отже, — промимрила вона, — змішування «Полум’яного кропу» зі «Змінювальним жасмином» не працює? Що ж я пропускаю?

— Кожен чайник закипає у свій час, Єссі, — промовила міс Вікторія Пампушка, жваво увійшовши в чайну залу з кухні. У руці вона тримала тарілку з імбирними чоловічками. — Люба, у таких речах просто не можна поспішати.

— А що як це… неможливо? — сказала Єстедей, хоча знала, що міс Пампушка мала дуже суворі правила щодо цього слова.

На обличчі міс Пампушки з’явився спантеличений вираз.

— Неможливе — ось що неможливо! Коли ти тут ще тільки з’явилася, Єссі, ти могла б сказати, що не може такого бути, що чайна крамниця ходить на ногах фламінго. Робити неможливе можливим — це саме те, що робить відьму власне відьмою! А тепер — і насмілюся сказати, що це вас порадує, — я маю оголошення.

Інші мешканці Чаклунської світлиці приєдналися до них у залі чайної. Містер Полин прибув перший. Останнім часом його шкіра набула темніших відтінків зеленого, а деякі ділянки почали перетворюватися на кору, через що хода садівника стала скутіша. Таке відбувалося, коли дріади старішали: вони дедалі більше скидалися на справжні дерева.

Віддершинс, заводний автоматон, супроводжував його. Його офіційна посада була «патичок-рятівничок»: він мав допомагати всюди, де міг, але більшість часу проводив радше в чайному саду з містером Полином, аніж деінде. На мідному тілі розрослися мох і гриби, а між гвинтами й шестернями завивався плющ.

— Раночку, Віддершинсе, містере Полине! — привітався Джек, піднімаючи кухоль. — У вашому саду все гаразд?

Віддершинс допоміг містеру Полину підійти до столу, де той опустився в крісло.

— О так, саджанцю, — проскрипів дріад. — Мої квіти жваві, мов живокіст, завдяки нашому любому Віддершинсові.

Автоматон кліпнув мідними повіками. Він би зашарівся, якби не був зроблений з металу.

— Я, гм, не розуміюся на цьому, сер…

Повз низ пролетів Паскаль, чайний дух. Він опустився на коліна Єстедей і засвистів, наче киплячий чайник, коли вона попестила його теплий панцир-заварник.

— Ми будемо в Лондоні вже за кілька годин, — радісно сповістила міс Пампушка. — Як ви знаєте, любі, ми полюємо за плітками. — Вона дивилася на них зі змовницьким блиском в очах. — Наша ціль? Будь-яка інформація про дивовижно таємничу Безіменну королеву — матір нашої Крихітки Єстедей.

Єстедей стримала тремтіння. Кілька місяців тому дівчинка вперше ввійшла до чарівної чайної крамниці на ім’я Чаклунська світлиця. Вона щойно втекла із цирку, де її та її лисячі вушка виставляли на поталу публіці, і ніколи не знала своїх батьків. Та на шляху від неволі їй зустрівся лиховісний містер Скорбота, який помістив уламок криги в її серце.

Поки Єстедей шукала спосіб зламати прокляття, вона дізналася, що містер Скорбота — її батько. Який понад усе прагнув зробити її своєю спадкоємицею в Краю мертвих.

Містер Скорбота грав на її страхах і тривогах. Він знав, що вона була феєю, яка зростала серед людей і втратила магію та надію — стала однією з тих, кого чарівні істоти називали чударями, достоту як Джек. Але зрештою їй не довелося нічого в собі змінювати. Вона не потребувала корони, щоб бути важливою. Врешті-решт вона — чайна відьма.

— Нам пощастило, — продовжила міс Пампушка, — ми прибудемо до Лондона якраз до події сезону: кулінарного змагання «Шалений бенкет»! Там будуть усі. Вечірки, драми, скандали — всього вдосталь. Бездоганна можливість назбирати пліток, поголосок і почути стільки непристойних секретів, скільки нам, мисливцям за плітками, і не снилося.

Єстедей кивнула. Хоча вона й зруйнувала його прокляття, містер Скорбота не зупиниться, поки Єстедей не погодиться кинути Чаклунську світлицю і стати його спадкоємицею. Ось чому вони мусили так терміново прибути до Лондона і чому мали шукати її матір, Безіменну королеву. Колись містер Скорбота кохав її, вони були одружені. Ба більше, мати Єстедей ще й перехитрила містера Скорботу, коли тікала з його королівства. Хтозна, можливо, вона дізналася всі його таємниці, зокрема і слабкості, і могла поділитися цим із Єстедей. Тоді вони матимуть шанс здолати містера Скорботу раз і назавжди.

От тільки для початку треба хоча б її знайти.

— Я не розумію, чому ми самі не змагаємося в Шаленому бенкеті, — сказав Джек, розчаровано набурмосившись. — Це найбільше кулінарне змагання в Європі. Чаклунська світлиця точно переможе. Б’юсь об заклад!

Він підштовхнув Єстедей.

— Переможець отримає Головний приз. Можна просити в Королеви фей будь-що: багатств поза межами уяви, пожиттєвого запасу шоколаду… що завгодно!

— Любий, — дипломатично промовила міс Пампушка, — ти знаєш, що я люблю видовища, як і будь-яка порядна відьма. Але Шалений бенкет набагато небезпечніший, ніж годиться кулінарному змаганню. Окрім того, нам не можна відволікатися від нашої справжньої та надзвичайно важливої мети.

— Джеку, принаймні ми всі побачимо Шалений бенкет, — заспокоїла друга Єстедей. — Побачимо всі види приголомшливої магії. Це з лишком компенсує те, що ми не братимемо участі в змаганні.

— І ви будете не єдиними глядачами, — сказала міс Пампушка. — Якщо ви такий соціальний метелик, як я, — її вусики вискочили з волосся, — то знаєте безліч фей із солідними зв’язками, які також приїдуть до Лондона, щоб подивитися на Шалений бенкет. Щойно ми десь примостимо крамницю, я їх усіх запрошу на пообідній чай і товариські посиденьки. Безсумнівно, хтось щось та знатиме про твою матір, Єссі.

— А зі Світлого двору буде гість? — палко запитав Джек, швидко оговтавшись від розчарування, що не вдасться змагатися.

— Звісно, ні, — незворушно сказала міс Пампушка. — Вони будуть зайняті суддівством на Шаленому бенкеті. І навіть якщо й ні, Світлий двір — це ніщо інше, як кубло кобр з офіційними титулами і в елегантних шатах. Бувають шалені миті, коли я майже воліла б, щоб Темний двір таки дав їм старого доброго прочухана у Війні Темних. Свята здоба, я не мала казати цього вголос, чи не так?

Єстедей кліпнула.

— Я знаю, що Світлий двір керує феями і кориться Королеві фей, але що таке Темний двір?

Очі міс Пампушки зблиснули. Цей блиск зазвичай з’являвся тоді, коли вона мала намір вдатися до театральності.

— А як щодо пряничного театру, який розповість нам казку? — запропонувала вона.

Чайна відьма прочистила горло та звернулася до імбирних чоловічків:

— Пряний імбир і свіжа кориця — хай духом і подихом плоть просочиться.

Імбирні чоловічки враз схопилися з тарілки, зробили по невеличкому піруету, стали струнко й шанобливо відсалютували.

Єстедей зачаровано спостерігала за ними.

— Якось давно, — почала міс Пампушка, — Світлим двором правили дві сестри: Королева Меб і Королева Титанія.

Двоє пряничних чоловічків зробили крок уперед. Їхня глазур перетекла в корони у них на головах. Решта пряничних чоловічків покірно їм вклонилася.

— Але відьма нашепотіла щось на вухо Королеві Меб, і сестри посварилися. Тоді Меб створила власний двір — Темний двір, — і вони почали між собою жахливу війну.

Чоловічки розділилися на дві групки, які накинулися одна на одну й заходилися битися, штурхатися і скубтися.

— Меб і Титанія знищили одна одну під час битви при Драконовому гнізді, — продовжила міс Пампушка.

Короновані чоловічки вступили у відчайдушний двобій, а тоді розсипалися на купки крихт.

— Але Світлий двір переміг, що дало змогу доньці Титанії, Ауреліані, посісти трон.

— А що то була за відьма? — спитала Єстедей. — Та, яка нашептала на вухо Королеві Меб і все почала?

— Вона зникла, — сказала міс Пампушка, і Джек театрально ахнув. — Подейкують, що вона була чударкою і надихнула Меб на заколот, бо Світлий двір був жорстокий до чударів.

— Якщо це правда, — тихо промовив Джек, — то звучить так, наче та відьма була на боці добра, а не зла.

Єстедей мимоволі погодилася, бо ж і сама була чударкою. На її переконання, той, хто був жорстокий до чударів, заслуговував, щоб його скинули з трону.

— У такому разі, сподіваюся, що ми все ж зустрінемося зі Світлим двором, — промовила вона. — Я б хотіла озвучити свою думку про тих, хто не любить чударів.

Міс Пампушка осяйно всміхнулася:

— Не сумніваюся, моя радосте. Але чи можу я сподіватися, що ми уникатимемо політичних скандалів? Королева фей несхвально ставиться до тих, у кому бачить ворогів.

— Якось чув, — втрутився Джек, — ніби на минулому Шаленому бенкеті Королеві стало так нудно, що вона перетворила всю арену на розтоплений шоколад. А іншим разом оживила духовку одного з учасників і та намагалася згамати його на місці!

Єстедей скривилася. Феї справді були непередбачувані, і очевидно, що Королева фей і її Двір надзвичайно небезпечні.

— Досить про той жахливий Світлий двір, — промовила міс Пампушка. — Я вважаю, що з нашого повернення ми мусимо зробити подію — урочисте відкриття в Лондоні! Заявімо про себе. Скоро все місто прагнутиме наших тортів — і плітки не забаряться.

Єстедей усміхнулася. Її кислий настрій розчинився, немов цукор у гарячому чаї. Їй надзвичайно подобалися всі пустощі, які любила вигадувати міс Пампушка, коли вони приїжджали до нового села, міста чи містечка.

— Чому б нам не пофарбувати однорогів у рожевий колір та не проїхатися ними вулицею, запускаючи феєрверки з їхніх спин? — Джек уже вибухав ідеями. — О… знаю! Я тут працюю над новим задумом: назвав це Летючою кулькою-жуйкою…

І тут шквалом білого пір’я у вікно залетів не-крук Мадриґал. У пазурах він стискав доволі пошарпану газету під назвою «Гоблінський говорун».

— Мадриґале, любий, твої пошуки місця для чайної були вдалі? — запитала міс Пампушка, насторожено глипаючи на газету.

Мадриґал кинув її на стіл.

— Самі дивиться, — буркнув він, а решта витягнули шиї, щоб прочитати заголовок.

ХТО НАСТУПНИЙ?

Після чергового таємничого зникнення представника фей звучать заклики зробити суворішим Акт про Чударів!

«Замкніть їх усіх і викиньте ключ», — каже Робін Добродій, Головний підглядач при Світлому дворі, у новому ексклюзивному інтерв’ю!

— Схоже, зник джин, — пояснив Мадриґал. — До речі, він працював садівником у саду бажань.

— Тут пишуть, що це не перше зникнення, — сказав Джек, продивляючись газету. — Дріад, піксі і русалонька теж щезли.

— І в цьому вони звинувачують чударів, — обурилась Єстедей, складаючи руки. — Я не здивована. От послухайте: «Є докази, що пов’язують зникнення із чударями, проте Двір не може відкрити більше деталей на цьому етапі розслідування». Це смішно!

Джек дочитав статтю.

— Схоже, у нас тут справжня загадка, — промовив він. На його обличчі з’явилася пустотлива усмішка — ця усмішка була добре відома Єстедей. — Може, нам варто провести розслідування. У мене є чудовий плащ, і люльку я теж зможу знайти, щоб довершити образ.

— Ніхто не гратиметься в детективів і вже точно не куритиме, — роздратовано крумкнув Мадриґал. — У Лондоні ми для важливих справ, і останнє, що нам потрібно, — це якісь сторонні розслідування. Зрештою, можливо, приїхати до Лондона було безглуздям і дурницею.

— Але ми не можемо просто повернути назад, — заперечив Джек. — Я не боюся. Я — Джек Кадоґан!

Він схопився на ноги, виструнчився й узяв руки в боки, мужній, наче герой із міфів.

Міс Пампушка поплескала йому.

— Саме так, Джеку. Ми тут, у Чаклунській світлиці, пружненька здоба, а не якась там драглиста панакота! Не дозволимо кільком згірклим родзинкам зіпсувати пудинг.

Джек видав радісний вигук, але в голові Єстедей досі дзижчали неспокійні думки. Їм потрібно знайти її матір якнайшвидше. Хто знає, де знову вдарить містер Скорбота?

І вишенька на торті — Світлий двір був не надто поблажливий до чударів, таких, як Єстедей. Вони вважали її породу небезпечною, заявляли, що чударі не вміють як слід керувати своїми чарами.

Чи не стане врешті помилкою їхній приїзд до Лондона під час Шаленого бенкету?

Єстедей витрусила ці думки з голови, неначе борошно зі старого фартуха. Вони прибували до Лондона, і чайна крамниця буде надзвичайно заклопотана — а це безліч нагод навчитися нових заклинань і зустріти нових фей. Вона не могла дозволити, щоб тривоги взяли гору. Потрібно довіритися міс Пампушці. Та знала що робить.

Єстедей відштовхнулася від крісла й стала на ноги.

— Я краще піду, — виголосила вона. — Мені потрібно ще розібратися з деякими чарами.

Розділ другий.
Урочисте відкриття в Лондоні

Із цими її полицями й полицями особливих інгредієнтів, комора Чаклунської світлиці, безперечно, була улюбленим місцем Єстедей.

Сподіваючись заварити свій монстрочай, дівчинка провела ранок, копирсаючись у запасах комори та поєднуючи цей інгредієнт з іншим. Вона занурила перо грифона в олію гідри, змішану із чорнилом кальмара, але єдиний монструозний ефект, який дало це зілля, — огидний сморід із рота. Єстедей змішала однороже молоко зі сльозами єті — і вийшов чай, який зробив її шкіру блакитною на кілька хвилин. Слід визнати, що це було весело, але Єстедей прагнула не такого результату.

Дівчинка саме виливала рештки невдалих відварів у раковину, жаліючи себе, коли до кухні забігла міс Пампушка.

— Я думаю, що твій задум просто чудовий, люба, — сказала чайна відьма. — Але тобі не здається, що ти сприймаєш це надто серйозно? Не можна забувати: ніщо не підсолоджує чай краще, ніж щедра порція мрій.

Єстедей насупилася. Їй не потрібні були мрії. Вона потребувала результатів.

Її спроби заварити чай тривали так довго, що Чаклунська світлиця встигла дістатися Лондона. Джек був у захваті. Кидаючись від вікна до вікна, він роздивлявся краєвиди.

Міс Пампушка розповіла Джеку, що Лондон складається з боро — районів, з’єднаних залізничними станціями з незвичними назвами — «Янгол», «Сім сестер», «Слон і палац». Джек запитав, чи були ті «сім сестер» могутніми ворожками й чи передбачали вони підйом і падіння якогось амбітного монарха останнім часом, а відтак поцікавився, як комусь могло спасти на думку захищати свій палац за допомогою слона і як узагалі янгол потрапив у розклад руху поїздів.

Але для Єстедей, яка провела перші дванадцять років життя в компанії людей, Лондон був, ну, Лондоном. Це було людське місто, цікаве лише до певної природної межі. Заводи із червоної цегли видихали стовпи диму в сталеве небо. Темза тягнулася повз, її води густі від стоків і кіптяви.

— Сумую за Північчю, — похмуро промовила вона, спираючись ліктями на підвіконня та спостерігаючи, як Лондон минає повз.

— Безглуздя на блюдці, — засміялася міс Пампушка, поклавши руку на плече Єстедей. — У Лондоні, як і будь-де, повно чарів та фей, якщо знати, де шукати.

Чаклунська світлиця примостилася в куточку охайної площі з глодом посередині. Навколо площі було повно людських крамниць, навіть книгарня, кав’ярня і магазинчик порцеляни. Але люди в жодному разі не помітять Чаклунської світлиці, розташованої між флористом і кравцем, поки вона прихована гламуром — особливими чарами, які давали змогу їй і її відвідувачам пересуватися непомітно для людей.

Тепер, коли вони нарешті прибули, настав час готуватися до врочистого відкриття в Лондоні. Віддершинс носився довкола з мітлою та пір’яним віничком, а також записав на дошці особливі пропозиції: «Тваринний збір» (заговоріть мовою звірів!), «Тектонічний відвар» (щоб зрушити небо і землю!) і «Вербенова вуаль» (для хованок і хитрощів — не створить репутації пустуна!).

З лабораторії Джека долинали дивні звуки. Він невпинно працював над чимось новим і божевільним, а містер Полин готував корисні трави і спеції в чайному саду.

Тим часом міс Пампушка робила те, що їй вдавалося найкраще, — готувала всіляке на кухні. Змішувала дрібку зоряного пилу з м’яким маслом дракона й борошном, щоб зробити «Розважальні мафіни»; змішувала пудру заповітних бажань із вусами японських духів баку і грифонячими яйцями, щоб спекти розкішну рожеву «Мрію»; збивала очищені поцілунки піксі з розпушувачем і патокою, щоб наробити «Безнадійно романтичних вуликів» на весь Лондон.

Оскільки чайна відьма була дуже заклопотана, вона попросила Єстедей заварити чайник «Зеленої ванілі». А потім вони всі вийшли надвір, де Мадриґал прилаштовував великий рожево-зелений плакат. На ньому було написано: «Чаклунська світлиця — урочисте відкриття в Лондоні!».

— А тепер щодо кольорів, — сказала міс Пампушка та дала знак Єстедей вийти вперед.

Єстедей кивнула й випила чашку «Зеленої ванілі», яка мала смак не лише ванілі, а й чудової свіжості трави після дощу.

— Я знаю, що морська піна в моді, відколи вийшла весняна колекція Дому павутини, — повела далі міс Пампушка, коли вени Єстедей засяяли смарагдовим. — Але мода швидкоплинна, люба. А от стиль — вічний. Що скажете, якщо ми повернемося до класики Чаклунської світлиці — рожевого, жовтого й блакитного?

— Стиль — вічний, — погодилася Єстедей.

Від Різдва стіни чайної були вкриті червоними й зеленими квітами. Єстедей торкнулася їх кінчиками пальців і заплющила очі, дозволяючи чарам перетекти з неї в пелюстки.

Ті негайно стулилися, утворюючи пружні бутони, і за мить розкрилися — тепер делікатно-рожеві, жовті, блакитні. Саме такі, як вона хотіла.

Невдовзі за рогом уже вишикувалися феї, прагнучи скуштувати чаю і тортів міс Пампушки. Фавни з козлиними рогами, огрядні кам’яні тролі та крихітні, невагомі піксі товклися поряд із ельфами, допитливими відьмами та неспокійними кентаврами. Усі витягували шиї: усім було цікаво, коли вже почнуть пускати всередину.

— Чув, що вони подають неймовірні «Химерині профітролі», — промовив балакучий троль.

— Вони ж мають власний сад бажань? — відповів дріад. — Уявіть — свіжі тарти з бажаньфруктом! Хоча я чув, що справджується не завжди твоє бажання…

— А чай? — промимрив кентавр. — «Упевнена ромашка» міс Пампушки знана на все королівство!

Щойно вхідні двері відчинилися, феї заповнили чайну залу, неначе спрагла приливна хвиля. Фавни наїлися «Пурхальних фонданів», і їм довелося закінчувати чаювання під стелею догори ногами. Тролі влупили тартів із бажаньфруктом, а тоді сиділи й гикали, щоразу вибухаючи несподіваною магією — перетворювали чайники на годинники, пофарбували в червоний бороду ельфа, що сидів поряд.

Увесь день минув у біганині. Єстедей ледь помітила, коли настав час зачинятися. Власне, вона була така зайнята, відшкрібаючи разом із Джеком стіл, що майже пропустила, як до чайної зайшов останній відвідувач. Мадриґал, який зазвичай працював біля дверей і проводжав гостей до столиків, зараз підраховував виторг, тож фей зайшов і знайшов собі місце сам.

— Юна леді, чи не маєте прийняти в мене замовлення? — погукав він Єстедей. Голос у нього був різкий, пронизливий і, правду кажучи, дуже неприємний. — Це ж чайна крамниця, чи не так?

Фей скидався на сірого крота, якого схрестили з людиною. Одягнений у старий пошарпаний костюм, він перебирав пазурами й криво посміхався. Єстедей знала, що це кобольд — такі феї шаленіють від «Штормової бабки».

— Узагалі-то ми зачинені, — суворо відповіла Єстедей, що ненавиділа будь-яку нечемність і не збиралася такого терпіти. — Але гадаю, можемо прийняти ще одне замовлення. Проте ви маєте поводитися трохи чемніше. Я чайна відьма, а ми не схвалюємо погані манери. — Ця манера спілкування з відвідувачами в неї з’явилася після того, як вона провела багато часу в товаристві Мадриґала і міс Пампушки.

— То чого бажаєте?.. — запитала вона, а тоді сухо додала: — Сер?

Кротофей посміхнувся. У цій посмішці було забагато зубів.

— Усе, — сказав він.

— Усе? — перепитала Єстедей. — Як це — усе?

Кобольд криво посміхнувся:

— Я хочу всю вашу чайну, недофеє.

Єстедей сіпнулася. Знову це слово — недофея. Образа для чударів, таких, як вона, — фей, які виросли з людьми і на якийсь час втратили свої чари. Її виказали різнокольорові очі — єдине, що вирізняло чударів із-поміж чарівних істот.

— Перепрошую? — промовила вона.

— У нас тут якісь проблеми? — запитав Мадриґал, підлітаючи до сусіднього крісла.

Єстедей зіщулила очі в кінчики кинджалів.

— Цей відвідувач щойно використав слово, яке мені не подобається, — відповіла вона не-круку. — Я хочу, щоб він промовив його знову. Цього разу гучніше, щоб точно не було помилки.

Джек підійшов до неї, його обличчя було стривожене.

— Я сказав, що хочу вашу чайну, недофеє, — гримнув кобольд. — Чи промовити по буквах, щоб ти зрозуміла?

Єстедей засукала рукави.

— Не потрібно, — сказала вона. — Бо якщо ти негайно не підеш із чайної, наш грифон отримає на вечерю улюблену страву. — Вона нахилилася й уточнила: — Печеню з кобольда.

Кобольд злісно вишкірився.

— Гаразд, — сказав він, відштовхуючи стілець. — Я розумію, коли небажаний.

Він вирушив до виходу. Аж тут розвернувся й промовив:

— До речі! Тобі цього бракуватиме чи я можу залишити його собі?

Він підняв руку і показав їй компас. Це була Кишенькова полярна зоря, яку Джек подарував їй на Різдво, — компас, який завжди вказує шлях до Чаклунської світлиці. Єстедей гадки не мала, як він спромігся поцупити його з кишені фартуха, але її свідомість вибухнула люттю.

— Віддай! — прогарчала вона, проте кобольд із хихотінням чкурнув назовні.

Єстедей не замислюючись кинулася за ним і вискочила в холодне вечірнє повітря.

— Міс Крихітко! — крумкнув Мадриґал і полетів навздогін. — Що ви собі думаєте?

— Єссі! — вигукнув Джек, поспішаючи за ними з Паскалем під однією рукою і торбою Єстедей в іншій. — Єссі, він того не вартий!

Кобольд чекав у тьмяному світлі вуличного ліхтаря. Вулиця була вкрита оксамитовою темрявою ночі. Він погойдав компас на тонкому золотому ланцюжку, що звисав із кротячого пазура.

— Ти ж його хочеш, чи не так? — Він кинув їй компас, і дівчинка рвонула вперед, щоб його спіймати. — Тримай. Усе одно він нічого не вартий. Я ж сказав, я хочу крамницю. І тепер... — Він перейшов на злісне шипіння. — Я її маю.

— Він багато чого вартий! — Єстедей підняла компас з дороги й обтерла бруд краєм фартуха. — Це мій різдвяний подарунок!

І усвідомила, що сказав кобольд, лише коли їх наздогнали Джек, Паскаль і Мадриґал.

— Ти маєш мою чайну? — повторила вона. — Але ж вона просто...

Єстедей обернулася. Чаклунська світлиця зникла. Там, де крамниця стояла ще мить тому, більше нічого не було.

Всередині дівчинки стало порожньо. Вона сахнулася на ватяних ногах.

— Щ-що? — пробурмотіла вона, роззираючись навколо у пошуках чайної. — Як?..

— Єссі! — крикнув Джек, відчайдушно ляпаючи її по плечу. — Єссі, дивись!

Вона знову розвернулась обличчям до кобольда.

Той посміхався найширшою зі своїх посмішок і здирав із себе шкіру, почавши з обличчя і шиї, — знімав її, наче тканину. Наче костюм. Всередині ховався справжній фей — високий і стрункий, з тонким носом і гострими, волохатими вухами. Убраний він був у темну мантію з білим гофрованим коміром, а в схоже на солому волосся були вплетені зуби та ікла. Він би скидався на дивну зубну фею, якби зубні феї були лихі та ікласті.

«Це зовсім не кобольд», — усвідомила Єстедей. То був хобгоблін.

— Яке щастя, що я більше не мушу носити цю подобу, — промимрив хобгоблін. — Це жахливо — вдавати фея такого низького класу.

У руці він тримав щось, що спочатку здалося Єстедей ляльковим будиночком, але потім вона придивилася й побачила, що то була дивовижно крихітна Чаклунська світлиця. Коли дівчинка зазирнула в малесенькі передні вікна, вона вгледіла містера Полина і мініатюрного Віддершинса, які махали Єстедей і щось кричали, але вона не могла розчути що.

Хобгоблін зменшив Чаклунську світлицю до розмірів своєї долоні.

У серці Єстедей спалахнув гнів.

— Якщо ти цієї ж миті не повернеш мій дім до звичайного розміру, це буде твоя остання помилка!

Хобгоблін трохи опустив зменшену Чаклунську світлицю.

— Я цього не зроблю, — промовив він. — Ти образила мене, маленька чайна відьмо, а мені не дуже подобається нечемність. Образа придворного — це порушення законів Світлого двору, тому я скористався владою Двору і заарештував твій дім.

— Ти не можеш цього зробити, — сказав Джек тремтячим голосом. Паскаль у його руках брязкотів від жаху. — Там усі наші речі! І наша родина…

Хобгоблін видав хрипкий і низький смішок.

— Вибач, друзяко, але схоже, я вже це зробив, — сказав він. — Перед тобою Робін Добродій, Головний підглядач при Світлому дворі! Ваша чайна крамниця скнітиме в моїй колекції, поки від неї не залишаться самі порох і спогади.

Мадриґал спробував вибачитися:

— Лорде Добродію, міс Крихітка не мала на меті вас образити. Вона лише…

Але Єстедей зірвалася:

— Тобі мене не залякати, Головний підглядачу! Ми тут, щоб подивитися Шалений бенкет, і не думаю, що Королева фей зрадіє, коли дізнається, як ти погано повівся з її гостями.

Робін Добродій якусь мить дивився на неї. Потім огидно гигикнув. Гигикання перетворилося на хихотіння, яке стало сміхом, що врешті перейшов у гучний регіт.

— Всього найкращого, Крихітко.

Ліхтар згас на один удар серця. Коли світло знову спалахнуло, Робін Добродій зник разом із Чаклунською світлицею, залишивши по собі тільки відлуння сміху на холодних, порожніх вулицях.

Розділ третій.
По той бік колодязя бажань

І що нам тепер робити? — спитав Джек. Він сидів згорблений на узбіччі, опустивши обличчя в долоні. Паскаль тицявся в його щоку, щоб підбадьорити, проте не схоже було, що вдало. — Ми втратили Чаклунську світлицю! Ми втратили міс Пампушку! Це ж вона рятувала всіх від негараздів. Не ми!

— Зберігайте твердість духу, містере Кадоґане, — зітхнув Мадриґал з плеча Єстедей. — Жодна в’язниця не здатна втримати міс Пампушку. Робін Добродій може замкнути її в Маєтку Оберона, але вона все одно повернеться до сніданку.

Єстедей знадобилася мить, щоб подихати й випити уявну чашку чаю.

— Джеку, зараз справді не час впадати у відчай.

Вона звернулася до Мадриґала:

— Робін Добродій сказав, що він Головний підглядач Світлого двору, а це означає, що Світлий двір вкрав нашу чайну крамницю. Правильно?

— Правильно, — відповів Мадриґал.

— Отже, чинний Головний підглядач Світлого двору з усіх місць чомусь зайшов саме до нашої крамниці першого ж дня, як ми приїхали до Лондона? — Вона здригнулася на холодному вітрі, який студив вздовж вулиці. Понад усе їй хотілося мати змогу вмоститися в крісло перед каміном у чайній залі. — Вам це не здається дивним?

Джек підвівся з бордюру, простягаючи Єстедей її торбу. Паскаль ковзнув усередину. Його порцеляновий панцир дзвякав, він здригався від прохолоди ночі.

— Що ти маєш на увазі, Єссі?

— Я кажу, — відповіла дівчинка, — що щось відбувається. Щось важливіше за нашу чайну. Я певна. Пошуки моєї матері, схоже, мають почекати. Ми потрібні міс Пампушці, і я не готова покинути її битися проти цього саму.

— Ви двоє!

Єстедей глипнула вздовж вулиці. До них простувала пані в поліційній формі, сиве волосся під чорним кашкетом було стягнуто у вузол. І хоча було темно, вона носила пару окулярів із фіолетовими скельцями.

— Вона бачить нас, — прошепотів Джек, а Єстедей відчула напад паніки. Офіцерка наближалася. — Ця людина може нас бачити!

— Заспокойтеся, містере Кадоґане, — спокійно промовив Мадриґал. — Без чайної гламур Чаклунської світлиці, певно, вже слабшає. Хоча взагалі-то мав би протриматися принаймні ще кілька годин…

Офіцерка перейшла на їхній бік.

— Дітям небезпечно блукати вулицями з настанням темряви, — промовила вона, уважно вдивляючись у них у тьмяному світлі ліхтарів. — Особливо холодними ночами, як ця. Ходімо зі мною у відділок, і ми знайдемо ваших батьків.

— Перепрошую, офіцерко, — інстинктивно відповіла Єстедей. — Ми… не там повернули на шляху додому. Ми вже йдемо.

Вона схопила Джека за руку й потягнула по вулиці. Мадриґал стрибав слідом, Паскаль сидів у торбі.

— Можливо, вона могла б допомогти? — запитав Джек, озираючись через плече на офіцерку.

— Нам не потрібна допомога, — відрубала Єстедей. Вона за замовчуванням не довіряла людям.

— Міс Крихітко, Світлий двір складається з наймогутніших фей королівства, — сказав Мадриґал. — І як, цікаво, ви плануєте здолати їх самотужки?

Єстедей ретельно обдумала проблему.

— Якщо Чаклунська світлиця й навчила мене чогось, — сказала вона, — то це тому, що всі чогось прагнуть, і Світлий двір теж. Завдання лише в тім, щоб дізнатися чого саме.

Єстедей підняла Кишенькову полярну зорю. Голка вказала на захід.

— І якщо Світлий двір не зацікавлений у переговорах, тоді ми зробимо очевидне.

Джек кліпнув очима:

— Накладемо драконячого гною їм у булочки?

Єстедей знизала плечима:

— Я думала про те, щоб отруїти їм чай і забрати Чаклунську світлицю силою. Але твоя пропозиція теж непогана.

* * *

Вони мчали звивистими вулицями Лондона, вузькими проїздами та туманними парками, поки голка Кишенькової полярної зорі не привела їх до замку Королеви фей.

На вигляд це була звичайна вулиця. У місячному світлі імла дощу теркотіла по бруківці, немов сіючи дрібні діаманти. Дорога у формі півмісяця вигиналася навколо ряду будинків, пофарбованих у веселку пастельних барв. Повітря пахло вологою і прілістю.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Про автора

Енді Саґар раніше працював асистентом учителя в молодшій школі. Нині він завершує докторську дисертацію в Кембриджському університеті (про закони реального світу щодо чаклунства, екстрасенсів і медіумів), і це надихає його творчість. Виріс у Йоркширі, в оточені зелених ланів і корів, а тепер живе в Лондоні, де менше корів, проте більше книгарень. Дізнайтеся більше на www.andysagarbooks.com

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.