На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Марія Адольфсон

ДОҐҐЕРЛАНД. СНІГОВЕРТЬ (Книга 2)

Видавничий дім «Фабула»
2025

Оригінальна назва твору: Stormvarning

First published by Wahlström & Widstrand, Stockholm, Sweden

Published in the Ukrainian language by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm, Sweden

Copyright © Maria Adolfsson, 2019

© О. Чередниченко, пер. зі швед., 2025

© ВД «Фабула», 2025

ISBN 978-617-522-398-7 (epub)

All rights reserved. Усі права збережено.
Жодної частини цієї книжки не може бути відтворено або передано в будь-якій формі або будь-якими засобами, електронними чи механічними, включно з фотокопією, записом чи будь-якою системою зберігання та пошуку інформації, без письмового дозволу власників авторських прав

Електронна версія створена за виданням:

Адольфсон Марія

А28 Доґґерланд. Сніговерть. Кн. 2. Роман / пер. зі швед. О. Чередниченко. — Харків : ВД «Фабула», 2025. — 448 с.

ISBN 978-617-522-211-9

Детектив-інспекторка Карен Ейкен Горнбі на лікарняному після поранення під час виконання обов’язків. А ще сьогодні Різдво. Та все ж доведеться негайно повернутися до роботи, адже на острові Нооре у старій затопленій вугільній шахті знайдено труп чоловіка. А невдовзі стається іще одне жорстоке вбивство.

Острів Нооре для Карен — це зворушливі спогади про дитинство й двоюрідних братів. Утім, закрадаються підозри, що її родичі можуть бути причетні до вбивств. А ще тут скрізь панує таїна створення дорогоцінного напою: віскі… І така невчасна хуртовина, така зловісна сніговерть, коли на кону — життя…

Друга книжка серії про Доґґерланд, вигаданий архіпелаг у Північному морі між Великою Британією і Скандинавією. Це залишок суходолу, який колись поєднував Британські острови з континентом. Нині Доґґерланд складається з головних островів Гейме, Нооре й Фрісель.

Українська — вісімнадцята мова, якою перекладено цю книжку.

УДК 82-311.4

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Пролог

Вона дивиться на мобільний телефон з певною огидою. Відходить подалі, неначе уже сам його вигляд становить небезпеку. Підводиться, огинає кухонний стіл, стає на порозі і звідти зазирає до вітальні. Потім розвертається. Знов обходить стіл, намагаючись не дивитися на телефон, вдаючи, ніби не помічає безмовного виклику на чорному дисплеї.

Не дійшовши до передпокою, завмирає і порожнім поглядом утуплюється у вікно. Як легко, здавалось би, просто не робити цього! Прислухатися до голосу, який спокушає її, шепочучи, що вона не зобов’язана, що вона справді не повинна. Що це було б неправильно. Голос, який різко підвищує тон і закликає її бути розсудливою, інакше є ризик, що все полетить під три чорти.

Вона вагається. Розвертається і скоса дивиться у бік комори. Їй так і кортить просто дістати пляшку червоного вина, сісти перед телевізором і спробувати забути про все це.

Звичайно, так було б краще. І так було б правильно.

Але вона знає, що невдовзі візьме телефон і таки подзвонить. Через цей дзвінок вона може втратити роботу, якщо хтось про нього дізнається. Власне, вона ризикує втратити значно більше, якщо той, хто відповість, побачить шанс позбутися зовсім іншої проблеми. Проблеми, яку становить вона сама.

Ні, це неправильно, думає детектив-інспекторка Карен Ейкен Горнбі, і бере телефон.

Так, неправильно, але це єдиний шанс.

1

Чотири тижні тому
Свято Різдва Христового

На вулиці всього кілька градусів морозу, але шорстке повітря ріже легені, і вона змушена зупинитися, аби віддихатися, прикриваючись шарфом. З жахом Гертруда Стууб усвідомлює, що мало не вилаялася, і хреститься. Її погляд, дедалі більше наляканий, блукає між лісом, що піднімається до хребта гори, і вузькою гравійною стежкою, по якій вона йде. Жінка швидко зиркає в інший бік. У бік того, про що вона навіть не наважується думати.

Ти просто вигадуєш, каже вона собі, відчуваючи, як спазм у горлі поступово слабшає. Насправді він не обіцяв прийти, просто ти чомусь вирішила, що він заявиться. І бігаєш, як божевільна бабця. Вона змушує себе ще трохи постояти і подихати крізь вовняний шарф, перш ніж якомога швидше рушає далі вибоїстою посипаною гравієм стежкою, де калюжі перетворились на дзеркала зрадливого льоду.

Ліворуч височіє схил із голими стовбурами дерев, а поміж ними видніється блакитний силует Козиного хребта. Схил стрімкий і недосяжний для людини її віку. Як і для людини Фредрікового віку. Він не такий навіжений, щоб туди дертися, думає вона і намагається відігнати цей страх. Праворуч перспектива ще гірша. За кілька метрів від стежки — стрімке урвище.

Вона неохоче повертає голову. Поки дивиться вдалину, озеро здається звичайною привітною водоймою під першими вранішніми променями блідого грудневого сонця. Озеро посеред лісу, на якому трохи скресла крига. Але якщо зійти зі стежки на кілька кроків, витягнути шию і подивитися вниз, стіни вугільної шахти стрімко й невблаганно обриваються прямо в чорну глибину. Гертруда не сходить зі стежки. Ніщо не змусить її добровільно наблизитися до кручі.

— Він же ходить тут щодня, — каже вона і лякається свого слабкого голосу й глухої тиші, що поглинула слова. Вона не може змусити себе вигукнути його ім’я, не хоче почути, як воно прозвучить. Якщо він тут, вона однак його знайде.

Він знає ці місця, каже собі. Він точно знає, куди ставити ноги, як і Семмі. Вони обидва, либонь, уже вдома. Він сидить собі на кухні в теплі, п’є каву й доїдає вчорашні шафранові булочки. Він же безбожник, не дбає про те, щоб потрапити до раю, не боїться пекла. Авжеж, він такий. Ні, я повернуся і покладу цьому край, думає вона й озирається через плече на пройдений шлях. Утім, вона неохоче визнає, що тепер уже повертатися назад — майже так само далеко, як і залишилося до вугільної шахти.

З важким зітханням вона йде далі, ще раз перехрестившись, подумки проклинаючи брата за його нерозважливість загалом і за повну відмову від побожності зокрема. Фредріка до церкви не заженеш, вона це добре знає, однак на різдвяну службу він завжди ходить. Чомусь саме на Різдво до церкви сунуть найзатятіші безбожники, ті, що ніколи не переступають порогу храму Божого, бувають там хіба з нагоди весіль і хрестин. Може, він просто проспав?

Трохи далі попереду вона бачить майданчик, де починається ширша дорога, що спускається вниз до траси. Або закінчується. Тут уже багато років не їздить транспорт, а тріщини в асфальті з кожним роком стають дедалі довші й ширші. Немає жодного сенсу ремонтувати цю дорогу, адже нею користуються лише ті, що скидають сміття і брухт біля майданчика, замість відвезти вниз на сміттєпереробну станцію поблизу Вальбю. Скупі, нечесні люди, які зроблять усе, щоб заощадити кілька шилінгів. Але навіть їм не спаде на думку припхатися сюди на Різдво, думає вона. Крім Фредріка, усім вистачає клепки не лізти сюди. Навіть улітку молодь, здається, не приваблює заборонене купання у шкідливих для здоров’я водах вугільної шахти. Інстинктивно вона мацає рукою кишеню пальта — телефон на місці. Якщо вона впаде й розіб’ється, ніхто її тут не знайде, особливо цієї пори року.

А от якби він упав і поранився, це стало б йому доброю наукою. Ні, без серйозних ушкоджень, просто щоб нарешті затямив, що вже застарий наодинці блукати в цих безлюдних місцях. Її рука знову мимоволі піднімається до лоба на знак каяття за неблагочестиві думки, і тепер вона гукає:

— Агов! Фредріку!

Наступної миті вона різко зупиняється.

Від жалібного скімлення й зловісного виття в неї на лобі виступає холодний піт. І коли бачить чорно-білого бордер-коллі трохи далі, вона все розуміє. Довгий повідець волочиться по землі, а Семмі у відчаї бігає туди-сюди вздовж краю обриву, лягає на кілька секунд, знову підхоплюється і далі безрезультатно метається, ризикуючи поставити лапу не туди, куди треба. На секунду здається, що пес збирається спуститися зі скелі, але звук кроків, що наближаються, змушує його нашорошити вуха й підняти голову. Семмі помічає Гертруду і з гавкотом біжить до неї. Вигнувши спину, бідолашний пес бігає між Гертрудою і урвищем, мовби кличе її підійти до краю. Гертруда неохоче йде за ним, уголос молячись про себе.

— Будь ласка, любий Боже, не відвертайся від мене!

З дороги, де зупинилася, затуливши рукою рота, вона не бачить брата. На мить її охоплює запаморочлива марна надія: а що, як там лежить не Фредрік? Може, там просто старий обгризений тенісний м’яч Семмі, з яким він уперто постійно носиться. Можливо, Фредрік ненароком кинув його не в той бік, не вгору по схилу, як зазвичай. І коли наближається до краю обриву й витягує шию, а її серце калатає так, що мало не вискочить з грудей, досі не бачить.

Лише тоді, коли Гертруда Стууб з останньою марною молитвою лягає на живіт, обережно підповзає до краю і дивиться вниз, надія помирає.

2

Карен Ейкен Горнбі зачиняє за собою двері, тягнеться рукою до кишені куртки й виймає пачку сигарет. Спершись ліктями на холодні перила сходів, вона глибоко затягується і відчуває, як потроху сповільнюється її пульс. Порожнім поглядом вона дивиться перед собою.

Надворі вже непроглядно темно, хоча зараз лише пів на п’яту, але грудневе повітря незвично м’яке. Світло з кухонного вікна освітлює землю навколо великого клена. Лише кілька латочок снігу залишилися від дециметрового шару, який вкрив землю лише минулого тижня. Усе, що встигає замерзнути під час нічних та ранкових приморозків, швидко тане під сірою ватною ковдрою, на яку останніми днями схоже небо. З будинку крізь зачинене вікно долинає дзенькіт посуду, сміх і пісенька про шнапс:

Гей, рибалко, не журися,

Хай тріска собі як знає.

Христос нині ся рождає!

Випий чарку, звеселися!

Будьмо!{1}

Навіть не обертаючись, вона знає, що семеро людей, які сидять за столом усередині, піднімають келихи до рівня очей і всі разом п’ють. Вона чекає, поки келихи зі стукотом поставлять на стіл. О! Ось цей звук.

Як же я протримаюся ще два дні, думає вона.

У будинку немає місця, де вона могла б від усіх сховатися і побути на самоті. Її мати й Гаррі зайняли велику спальню, і вона з суперечливими почуттями віддала їм двоспальне ліжко. Сама перебралася до гостьової кімнати й невдовзі, ось уже третю ніч поспіль, намагатиметься ігнорувати звуки по той бік стіни.

Це здавалося такою чудовою ідеєю під час обговорення за кількома келихами вина в пабі «Шахта» в Дункері тижнів зо два по тому. Святвечір і Різдво вдома в Карен у Ланґевіку, у колі найближчих друзів. Мама й Гаррі однак збиралися приїхати, а що більше люду, то веселіше.

Маріке запевняла, що може спати на дивані у вітальні, обіцяла принести свинячу печеню з хрусткою скоринкою і червону капусту. Коре та Ейрік планували спати на розкладному дивані в маленькій хатині Лео, а також принести оселедець із хроном, гравлакс{2} і домашню гірчицю. Мама по телефону сказала, що спече шафранове печиво й житній хліб, щойно приїде, а самій Карен залишиться, власне, приготувати достатньо ялівцевого пива й горілки. Два дні в хорошій компанії зі смачною їжею і довгими прогулянками по снігу — він же має скоро випасти, чи не так?

Тепер вона прислухається до сміху всередині. Усе чудово, як вони й планували. Усе так, як має бути. От тільки їй хочеться побути на самоті. Хоч трохи тиші.

Іще одна ніч. Ти впораєшся, переконує вона себе і ще раз глибоко затягується. Коре, Ейрік і Маріке, мабуть, поїдуть додому завтра після сніданку. Але мама й Гаррі залишаться ще на одну ніч, нагадує вона собі. Літак до Іспанії — післязавтра. Іще два ранки їй доведеться вдавати, ніби вона не бачить маленьких любовних поплескувань Гаррі по маминій сідниці, не чує, як вони крадькома цілуються, щойно вона відвернеться. Ще півтори доби їй доведеться стримувати уїдливий коментар, який мало не зривається з її вуст щоразу, коли мама називає сімдесятишестирічного Гаррі Лемпарда «бойфрендом».

А ще ж Сіґрід.

Чому дитина не могла залишитися вдома з батьком? Тепер, коли вона нарешті знову почала з ним розмовляти після стількох років холодної війни. Чорт забирай, це ж Різдво, треба бути вдома зі своєю сім’єю, роздратовано думає Карен і так сильно затягується сигаретою, що аж обпікає кінчики пальців.

— Я ненадовго, — повідомила Сіґрід весело, коли без попередження з’явилася на кухні майже три години тому. — Просто вирішила заскочити.

А ще тепло, яке обіймає Карен, перш ніж вона встигає його зупинити. Безпричинна моторошна радість, яка завжди пронизує її, коли вона зустрічає Сіґрід. Усе те, чому більше немає місця в її житті.

«Я ненадовго». Як Сіґрід збирається подолати два кілометри до власного будинку на іншому кінці містечка після двох склянок ялівцевого пива і щонайменше однієї чарки горілки — Карен навіть думати про це не хотіла. Сьогодні вона не поліцейська, а просто втомлена жінка.

А ще це кляте коліно, яке постійно ниє. Нагадування про те, що сталося, і що могло статися. Карен переносить вагу тіла на праву ногу й відчуває пронизливий біль у стегні.

Минуло трохи більше двох місяців, а вона ще не одужала повністю. Чотири тижні в лікарні, потім реабілітація вдома. Тричі на тиждень візити до фізіотерапевта в Дункер, болючі візити. Вона робила все так, як їй казали, слухняно виконувала вправи двічі на день. І попри все досі не може навантажувати ліву ногу довше, ніж на кілька хвилин за раз. Як же втомливо приховувати правду від тих, хто сидить у теплій кухні!

Виснажливе носіння маски, від якого горить горло, постійний біль, вибір між іще однією таблеткою знеболювального чи горілкою з оселедцем, судомна усмішка, ні, мені вже зовсім не боляче, просто ще трішки обмежена рухливість. Мамині підозріливі погляди.

Вона навіть пішла на лікарняний до Трьох Королів{3}, усього на дванадцять днів, замкнена в чотирьох стінах удома і з силою-силенною думок у голові. Одразу після свят вона повернеться на роботу, навіть якщо доведеться повзти туди на чотирьох. Лікар рекомендував подовжити лікарняний, але їй, на щастя, вдалося відкрутитися. Принаймні я добре вмію брехати, думає вона.

Гамір на кілька секунд стає гучніший, коли двері відчиняються, а потім знову зачиняються, ба навіть грюкають, так, що аж дзвенить кухонне вікно. Не обертаючись, вона знає, що це Лео. Краєм ока бачить вогник запальнички, чує, як він затягується, на мить затримує дим і випускає. Простягає їй свою пачку, Карен бере сигарету.

— Усе минає, — каже Лео. — Не те щоб це має тебе дуже втішити, та все-таки…

Невже так помітно? А я думала, що в мене ідеальний покерфейс.

— Яка глибока філософія! — бурмоче Карен. — Маєш іще якісь мудрі настанови?

— Алкоголь, звісно, теж допомагає. Час і випивка. Хіба це, власне, не те, для чого потрібне Різдво? — усміхається він.

Вона швидко зустрічається з ним поглядом і намагається приховати усмішку.

— Та вже ж! Кому, як не тобі, це знати? — сухо каже вона. — Скажи-но, коли ти жив під вантажною пристанню, твоєю розрадою були алкоголь і невблаганний плин часу?

— Звісно. Не жінки ж, і не пісні.

Вони мовчки курять. Карен повертає голову і бачить, що Ейрік і Маріке почали прибирати зі столу, а Гаррі наливає воду в кавоварку з немитого глечика. Вона зітхає.

— Він хороший, — каже Лео. — Твій новий вітчим.

Від диму пече в горлі, й Карен пирхає.

— Вітчим! Оце ти…

— І Елеонора щаслива, — веде далі він.

— Дякую, я вже зрозуміла. Тут стіни тонкі.

Лео затягується і мовчки дивиться в темряву.

— Можеш перебратися до мене завтра, коли Коре та Ейрік підуть, — каже він за деякий час.

— До тебе?

— Так, вони кажуть, що розкладний диван справді зручний, якщо покласти кілька подушок на сталеву балку, бо давить спину. У найгіршому разі, ти, мабуть, помістишся і в моєму ліжку.

Здивована, вона кидає на нього швидкий погляд: це не схоже на Лео. Зовсім не схоже на Лео відвідувати різдвяні вечірки, пити горілку й слухати роздуми Гаррі, як перебудувати горище або утеплити флігель, щоб звільнити більше місця. Не звертаючи уваги на дедалі сильніше роздратування Карен, Лео і Гаррі планували майбутнє її будинку, наповнюючи свої келихи. Як це зробити, скільки це коштуватиме, наскільки це збільшить ціну тепер, коли старі рибальські будиночки в Ланґевіку почали дорожчати. Особливо такі, як у Карен, з власним причалом і сараєм для човнів.

Мабуть, такі міркування цілком природні для Гаррі Лемпарда. За словами матері, він мав успішний будівельний бізнес у Бірмінгемі до того, як пішов на пенсію і переїхав на іспанське узбережжя Коста-дель-Соль. Але щоб Лео Фрііс сидів і з цікавістю слухав?..

Що він у біса знає про ізоляцію, черепицю та опорні стіни? Карен гасить недокурену сигарету об перила.

З іншого боку, що вона насправді знає про Лео Фрііса?

Не так багато місяців минуло відтоді, як він залишився без даху над головою і блукав із магазинним візком по Дункеру, шукаючи порожні пляшки.

— Отже, ти пропонуєш мені переїхати до тебе? — сказала вона. — Востаннє, коли я перевіряла, це ще був мій дім.

Лео знизує плечима, ніби великодушно погоджується.

— Який я орендую, так. Щоправда, за безцінь, і не тому, що ми не уклали нормального контракту, — додає він. — Гадаю, ти просто не хочеш проблем з податковою.

Карен важко дихає.

— Але заспокойся, — швидко каже він, побачивши її переляканий вираз обличчя. — Я пожартував, Карен.

І на секунду вона замислюється, що він мав на увазі — своє ліжко чи податкову?

Потім він гасить сигарету об перевернутий теракотовий горщик біля дверей.

— Ходімо?

Вона неохоче відривається від перил.

— Час і алкоголь, — зітхає.

3

За двадцять хвилин посудомийну машину завантажено, каву налито, а на столі у вітальні з’являється шафранне печиво. Коре та Ейрік повертаються після короткого візиту до гостьового будиночка, і Маріке каже щось про те, що їм слід було б винайняти окремий номер, подумати про друзів, яким пощастило менше, і не дражнитися демонстрацією свого кохання.

Гаррі кидає швидкий погляд у їхній бік. Погляд, у якому однаковою мірою відчувається занепокоєння і допитливість.

Сама ж Маріке, хоч як дивно, перебуває у чудовому настрої, а данський акцент сьогодні ледь помітний. Одначе Карен знає, достатньо однієї іскри — і ця версія її подруги перетвориться на люту гарпію, яка сичить незрозумілою північно-ютландською говіркою. Але сьогодні Маріке Еструп сяє без жодних ознак нервозності, яка, утім, повільно, але впевнено опанує її ближче до дати відкриття в Нью-Йорку. Карен відкидається на спинку крісла. Тут і зараз. Час і алкоголь.

Хтось відкоркував пляшку ґротівського віскі й пляшку горобинової наливки, і кожному знайшлося місце або на зеленому дивані, або в одному з вичовганих крісел, або на старій весільній скрині — ніяк не дійдуть руки затягнути її на горище. Найперше, що вона вирішила зробити, коли отримала будинок від матері,— відправити цей мотлох на горище. Відтоді минуло вже дев’ять років.

Сіґрід сіла на підлогу по-турецькому й поклала руки на журнальний столик. Карен дивиться на її довге чорне волосся, яке фарбували стільки разів, що воно втратило блиск, на тонкі руки, рясно вкриті татуюваннями, на пірсинг у носі. Сережка виблискує у світлі свічок у латунному свічнику, коли Сіґрід нетерпляче киває у відповідь на якісь слова Коре. Карен зазначає, що зовні вони з Коре навдивовижу схожі. Принаймні коли йдеться про колір волосся, татуювання та пірсинг. Батько Сіґрід навряд чи зрадів би, почувши таке, думає вона й задоволено потягує напій зі склянки.

Натомість Ейрік — повна протилежність свого хлопця. З нагоди Різдва він надягнув рожевий пуловер поверх білої сорочки і стриману краватку в сіру смужку. Стрілки на сірих штанах гострі, як бритва. Як завжди. Типовий Ейрік, думає вона. Стабільний у виборі одягу і в дружбі. Без нього я не сиділа б тут сьогодні, думає Карен. У горлі дере, і вона ковзає поглядом далі. Аж здригається, коли помічає, що мама і Гаррі знов надягнули однакові светри, цього разу з різдвяним мотивом у вигляді оздобленого ялівцевого куща. Утім, головне — що вони, здається, щасливі.

Хвиля роздратування спала, і на зміну їй прийшла якась смиренна ніжність. Тепер, після гніву й розчарування, тут, у теплі свічок і віскі, з грайливим котом на колінах, вона не може тримати себе в руках. Не може захиститися від усього, що, як вона знає, стане її погибеллю, якщо не буде обачною.

«Вона не твоя донька! Запам’ятай це!» — останні слова Сюсанне Смеед досі лунають у її вухах.

Вона мовчки дивиться на чужу доньку, яку взяла під своє крило всього кілька місяців тому. Промокла до нитки Сіґрід з гарячкою сиділа на сходах біля будинку, який дістався їй несподівано і всупереч її волі. Не маючи сил на протест, вона дозволила Карен завести її до будинку, де дівчина харчувалася гарячим чаєм, печивом і тайленолом, аж поки грип відступив. І незрозуміло як вона звідси так і не поїхала.

Теоретично Сіґрід живе в будинку, який залишився їй від матері, але більшість часу досі проводить у Карен. Вона ніколи не планує затримуватися надовго, але часто залишається до пізнього вечора, а потім проситься заночувати в гостьовій кімнаті. Мов кіт, якого прогнали, а наступного дня знову побачили на ґанку.

Як і ти, думає Карен, і гладить сірого кота по животу. Намацує закошлану шерсть і навпомацки розправляє. Руфус теж якось прийшов і вирішив залишитися. Що ж до Лео — його вона запросила сама на час від’їзду у відпустку, щоб той приглянув за будинком і котом. Відпустку довелося скасувати, але він, здається, теж не поспішає звідси йти. З іншого боку, йому просто більше нема куди податися. Як же так вийшло? Коли це мій дім став центром допомоги бездомним? Карен відпиває віскі.

Дзвінка вона не почула. Маріке, яка виходила в туалет, стоїть у дверях кухні з мобільним телефоном Карен у руці.

— Він був у кишені твоєї куртки. Може, тобі варто відповісти, — додає і багатозначно дивиться на екран, віддаючи смартфон.

«Юнас Смеед», — встигає побачити Карен, перш ніж дзвінки припиняються. Вона важко зітхає.

— Тільки не кажи, що це тато… — стогне Сіґрід. Карен киває. Атож, тато.

— Він і до тебе намагався додзвонитися? — запитує вона.

Сіґрід дістає з задньої кишені телефон і хитає головою.

— Ні, у мене немає пропущених дзвінків. Чого він ще від мене хоче? Та ну я ж була там і вчора, і сьогодні!

— Може, він просто хоче привітати з Різдвом? — тихо запитує Елеонора.

— А ще він завтра їде в Таїланд, — бурчить Сіґрід. — І вже три тижні вмовляє мене їхати з ним! Хіба мало того, що ми разом відсвяткували Різдво? Я ще повинна сидіти на якомусь дурному кокосовому пляжі? Що з ним не так?

Сіґрід розводить руками й закочує очі, мовби підкреслює, що вона зробила все, чого можна було очікувати від доньки, яка намагається налагодити зіпсовані стосунки з батьком. Можна подумати, що їй одинадцять років, а не майже дев’ятнадцять, зауважує Карен.

Зітхнувши, підводиться і йде в кухню. Дві секунди вагається, потім натискає кнопку виклику. Якщо це не про його доньку, то є лише одна причина, чому керівник кримінального відділу Національної поліції Доґґерланду може зателефонувати Карен Ейкен Горнбі на Різдво. І зовсім не для того, щоб привітати.

4

Голос на іншому кінці дроту трохи нерішучий, немає того безапеляційного тону, до якого вона звикла. Після двох хвилин розмови Карен думає, що Юнасів тон можна було б навіть назвати смиренним, але ні, Смеед і смиренність — це якісь геть несумісні поняття.

— Привіт, Ейкен! Дякую, що передзвонила. Вибач, що турбую на Різдво. Ти вже мекнула?

— Мекнула. Дві склянки. А ти?

Здається, Юнас не чує запитання або вважає, що воно не заслуговує на відповідь.

— Я так розумію, до тебе приїхали батьки, — веде далі він, і тепер Карен виразно чує в його голосі якусь фальш.

— Як тобі сказати… — сухо каже вона. — Тато не зміг приїхати, бо помер багато років тому. А мама — так, приїхала зі своїм другом.

— Он як… То ви, мабуть, святкуєте аж гай шумить.

Карен чекає, поки він скаже ще щось, але шеф, схоже, вирішив, що тепер її черга підтримати розмову.

— Аякже, — каже вона. — А ти, вибач, телефонуєш проконтролювати, скільки я випила і чи не побилася з родичами? Щось я сумніваюся.

Юнас Смеед сміється. Потім прочищає горло, і до нього повертаються нотки звичного тону.

— Звичайно, ні, — коротко відповідає він. — У нас убивство. Та ще й на острові Нооре.

— Нооре… Ну, це нормально: напилися й повбивали одне одного. Невже місцева поліція сама не впорається?

— Очевидно, ні. Жертва — літній учитель, якщо я правильно зрозумів. Убивство сталося під час ранкової служби.

Карен витягує один із кухонних стільців і важко сідає.

— У церкві? Як таке в біса могло статися?

— Ні-ні, не на самій службі, але в той час. Тобто рано-вранці. А потім тамтешній фелшар щось там дивне помітив і вимагає нашого приїзду. Я ще не знаю всіх подробиць.

— А я тут до чого? Я досі на лікарняному. Нагадую, якщо ти забув.

Вона ставить запитання, хоча й знає відповідь. Хоче його трохи подражнити. Нагородою їй стає важке зітхання на тому кінці дроту.

— Нам катастрофічно бракує людей. Половина команди злягла з грипом, а друга половина роз’їхалася на свята. Та я і сам, власне, завтра лечу в Таїланд. Принаймні планував летіти, — приречено додає він.

Карен підводиться і вдивляється в темряву за вікном. Гілки горобини б’ються об шибки. Треба не забути обрізати їх до чергової завірюхи.

— Інакше кажучи, ти хочеш, щоб я очолила розслідування, — каже вона. — Достроково закрити лікарняний і забити на решту різдвяних вихідних.

Ніщо в голосі Карен не видає полегшення, яке потроху її охоплює. А Юнас Смеед тим часом хай вважає, що вона робить йому велику послугу. Колись це може стати в пригоді. Хоча на мить вона замислюється, чи не переборщила.

— Ну, я подумав, що спробувати варто, — каже шеф сухо й без сліду колишньої теплоти в голосі. — Але, звісно, я зрозумію, якщо ти відмовишся…

— Нічого, — перебиває Карен. — Я візьмуся.

На кілька секунд у слухавці западає тиша.

— Серйозно? Ти впевнена? Бо я ще можу скасувати свою поїздку і залишитися.

«Звісно, можеш, — думає вона, — але ти подзвонив мені, хоча мене, саме мене, хотів би взагалі ні про що ніколи не просити. Це ж треба так любити коктейлі з парасольками, щоб душу за них продати й стати моїм боржником!»

— Ти їдь собі, їдь, — каже вона. — Я візьмуся. Але невже й справді більше нікого немає? Ти не перебільшуєш? Хоч хтось мені допомагатиме?

— Зі слідчих — нікого. Але я, звичайно, зателефонував Брудалю і Ларсену, вони обоє, слава богу, живі-здорові й не на іншому кінці світу.

Карен глибоко зітхає. Ані судмедексперт, ані начальник експертно-криміналістичного відділу не зрадіють, що їх викликали на Нооре в Різдво. Особливо Нет Брудаль, той точно буде в поганому настрої.

— Вони зможуть виїхати аж завтра вранці, — каже далі Смеед. — Не ідеально, але зараз все одно вже темно, а місце злочину, як мені повідомили, оточене й охороняється. Тіло перевезли до медичного центру в Люсвіку. Мабуть, у них є холодильна камера. Дивно, як на мене.

— Чого дивно? Їм потрібна камера на той випадок, якщо пором не ходитиме, — каже вона. — Взагалі-то вони там можуть одного чудового дня прокинутись відрізаними від цивілізації на кілька днів.

— Мабуть, твоя правда, — визнає він. — Але, здається, такого давно не бувало. До речі, у тебе ж там якась рідня? Ти наче колись казала.

— Так, мій батько був з Нооре, і в дитинстві я проводила там багато часу. Але це було давно. Я не бачила своїх двоюрідних братів відтоді, як… ну, словом, дуже давно.

— Так, але було б круто запрягти когось, хто знає місцевість, — каже Юнас Смеед, ніби переконуючи себе, що він знову знайшов раціональне рішення. — Коли ти зможеш туди дістатися?

— Десь тоді, коли й Нет і Серен, завтра вранці. Сьогодні не вийде. Хіба що ти пришлеш по мене машину. Я тобі вже казала, що випила.

То ти не просто так питав, чи я вже мекнула. Клятий Смеед.

— Ні, мене цілком улаштовує, що ти поїдеш завтра, — швидко каже він. — До того часу місцеві протримаються. Твоя контактна особа там — начальник поліції Нооре Торстейн Бюле. Зателефонуй йому сьогодні ввечері, якщо зможеш. Тобі доведеться працювати з Бюле і його людьми, поки я не знайду когось із кримінального відділу для підкріплення. Якщо це справді вбивство.

— Добре. Щось іще?

— Так. Хоч я у відпустці, будь ласка, тримай мене в курсі. Мій мобільний завжди увімкнений, можеш телефонувати в будь-який час.

— Добре. Це все?

Вона чує глибокий вдих на іншому кінці дроту, а потім важку тишу. За кілька секунд Карен жаліє його:

— Сіґрід забігла ненадовго, але сказала, що скоро поїде додому. До речі, вона переказує вітання.

Юнас Смеед видихає і каже:

— І їй вітання. І… Дякую, Ейкен, — додає він.

5

— Боже! Невже вони більше нікого не можуть туди відправити? Мало вони тебе намучили?! Та ще й на свята!

Елеонора Ейкен, сидячи на ліжку, спостерігає, як її донька перекладає купку темно-синіх футболок із шафи до великої сумки на ліжку. Карен рухається швидко й цілеспрямовано, її довге темне волосся, зібране в кінський хвіст, падає на обличчя щоразу, коли вона повертається від шафи до ліжка.

— Усі захворіли або роз’їхались на вихідні, — каже, кладучи бюстгальтер і трусики поруч із косметичкою. — Я єдина зараз вільна.

— Вільна? — роздратовано повторює Елеонора. — Ти не «вільна», ти на лікарняному! Думаєш, я не бачу, що тобі досі боляче?

Карен зупиняється і дивиться на матір. Розтуляє рота щось сказати, але не встигає.

— Доню, люба! Ти намагаєшся одурити стару матір?! Якщо ти не будеш обережна, у тебе болітиме спина, бо весь час стоїш і налягаєш на праву ногу. Я сама заробила грижу міжхребцевих дисків через те, що завжди тримала тебе на одному стегні, коли ти була маленька, тож я знаю що кажу.

Карен сідає на ліжко поруч із матір’ю.

— Добре. Мені ще іноді болить, — каже вона, — але з кожним днем стає трохи краще. А післязавтра ти однак їдеш додому, тож ми пропустимо лише один день разом.

Елеонора важко зітхає.

— Так, я не з тих, хто плакатиме через таке, але мені не подобається, що тобі боляче. А найгірше те, що ти не приховуєш своєї радості, — додає вона.

Карен повертає голову і дивиться на матір, піднявши брови.

— Радості? — перепитує.

— Ти розумієш, що я маю на увазі. Ти вже не можеш дочекатися, щоб дременути звідси. Покинути людей, які тебе люблять, і насолоджуватися самотністю у готельному номері.

Карен знизує плечима.

— Ти ж мене знаєш, мамо.

— Тобто я знаю, якою ти стала. Але раніше ти такою не була.

— І ти знаєш чому, — лаконічно відповідає Карен.

— Так, Карен. Я добре знаю чому. Але саме час тобі з цим розібратися. Ти ж іще не померла й не похована, так?

Так, я не померла, думає Карен. Тільки я і вижила.

Вона встає і далі складає речі.

— Що ж, якщо ти вже справді мусиш їхати в це богом забуте місце, то хоча б відвідай Інґеборґу й Ларса, — каже Елеонора, трохи помовчавши. — Інакше вона тобі цього не пробачить. І мені не пробачить.

— І відколи це тебе хвилює, що думає тітка Інґеборґа? Якщо я правильно пам’ятаю, ти переїхала на інший кінець країни, аби втекти подалі від татових родичів з Нооре.

— Ти добре знаєш, що ми переїхали до Ланґевіка, бо він успадкував цей будинок і право на риболовлю від свого діда.

— Але зізнайся, що ти відчула полегшення!

Елеонора невдоволено стискає губи.

— Якби ти знала!.. Життя там було пеклом, — каже вона. — Уяви, що ти живеш в одному будинку зі своїми свекрами і всього за триста метрів від невістки. Хоч би куди я пішла, я скрізь зустрічала свекрів. Вони гнали самогон у сараї, але перед вечерею молилися і щонеділі ходили до церкви, і я теж мусила туди ходити. Я напевно кинулася б у море з повними кишенями каміння, якби ми не поїхали з того страшного місця.

Карен дивиться на маму з усмішкою. Елеонора Ейкен, до заміжжя Вуд, на три чверті британка й на чверть скандинавка. Донька провінційного лікаря з Равенбю, виходячи заміж за Вальтера Ейкена, мабуть, уявити не могла, які труднощі чекали на неї. Проте в дитинстві Карен ніколи не чула, щоб вона скаржилася на своє життя дружини рибалки в Ланґевіку. Вона чистила рибу, лагодила пошкоджені солоною водою сіті — словом, стоїчно переносила цю щоденну рутину. І ні осінні шторми, ні зимові морози, ні поганий улов, ні постійні фінансові труднощі не змушували її нарікати. Лише перші роки спільного життя в будинку чоловікових батьків на острові Нооре були для неї явно нестерпні.

— Я перекажу тітці Інґеборзі найкращі побажання і скажу їй, що ти не можеш дочекатися, коли вона приїде до тебе в Іспанію, — сміється Карен.

— Не смій! Коли ти їдеш?

Карен утрамбовує вміст сумки, ще раз утрамбовує і застібає блискавку.

— Уранці. Ти ще спатимеш. Ходімо вниз. Порадіймо Різдву.

За кілька годин, викуривши останню сигарету, Карен зачиняє вхідні двері й дивиться на годинник. Спати доведеться недовго. Її мати з Гаррі лягли майже годину тому, і Карен сподівається, що вони вже заснули. Лео, Ейрік і Коре теж розійшлися по своїх нірках. З гостьового будиночка долинають тихі звуки музики.

Карен знімає куртку, іде до раковини й випиває склянку води. Перш ніж вимкнути світло на кухні, зазирає до вітальні. З дивана чується рівне дихання, змішане з легким хропінням у двох тональностях.

Сіґрід після тривалих умовлянь переконала Маріке розділити з нею тісний простір, і тепер розплачується за це парою ніг із нафарбованими червоним лаком нігтями, притиснутими до її шиї.

Карен на мить затримується у дверях, а потім зачиняє їх. Обережно, щоб нікого не розбудити, піднімається скрипучими сходами.

6

Карен Ейкен Горнбі дивиться на панель приладів і повертає на автостраду. На годиннику всього за чверть сьома, але це на годину пізніше, ніж вона планувала виїхати. Зате після зайвої години сну вона почувається напрочуд бадьорою, ніби добре відпочила. Після тижневої відлиги дороги очистилися від снігу й льоду, а двадцять шостого грудня, та ще й від самого ранку, ні про які затори можна й не згадувати. Якщо пощастить, і їй не доведеться у Торсвіку чекати пором до Нооре, дістанеться Люсвіка ще до обіду.

Карен вмикає магнітолу. З динаміків лунає початок релігійної програми, і вона одразу простягає руку, щоб перемкнути канал. Кінець кінцем знаходить нормальну станцію, збільшує гучність і відкидається на спинку сидіння. Кінчиками пальців відбиває ритм пісні «Start me up» і прискорює темп, коли перекрикує своїм голосом перші слова Міка Джаггера.

Нарешті вона на свободі! Яке прекрасне відчуття! Вона була змушена два місяці не працювати, застрягла вдома з хворим коліном, зламаними ребрами й серйозним струсом мозку, і все це спричиняло думки та почуття, які наганяли тугу, або були надто тривожні й викликали безсоння. Раніше її життя складалося з довгих робочих днів і коротких вечорів на самоті вдома, ну ще часом вона заходила в місцевий паб. Аж тут її повсякдення кардинально змінилося! Іноді вона відчувала, ніби її територію окуповано. Тепер у неї вдома постійно товчеться купа людей. Сіґрід ненавидить сидіти вдома, але вдає, що все гаразд. А як довго розраховує залишатися Лео — вони взагалі ніколи не обговорювали. Сама Карен не питала, побоюючись відповіді, хоч би яка та була. Вона більше не самотня. І навіть не знає, чи хочеться їй самотності.

Уже кілька місяців у будинку звідусіль чути сторонні звуки: хтось брязкає посудом на кухні, хтось набирає ванну, музика долинає через двір з гостьового будиночка, хтось розмовляє у сусідній кімнаті. І запахи. Свіжа кава, якої вона не варила, їжа, якої вона не готувала, чужий піт, запах шампуню з чийогось щойно вимитого, ще вологого волосся. Присутність інших. Маленькі уколи щастя. А потім страх, від якого перехоплює подих, страх, якого вона не може стримати. Постійне нагадування про те, що вона колись мала все це у своєму житті, а потім втратила.

Дзвінок від Юнаса Смееда став для неї несподіваним рятівним колом. Виснажена відпусткою, вона сприйняла повернення на роботу як довгоочікуване звільнення. Конкретне завдання — те, з чим вона досі здатна впоратися. Це нове розслідування не викликає в неї ані найменшої тривоги. Тієї незначної інформації, яку вона отримала про події на Нооре, надто мало, щоб висувати якісь версії чи хвилюватися. Вона відчуває лише п’янке полегшення.

Дорога м’яко вигинається на північ від Дункера, і Карен використовує нагоду визирнути, щоб побачити вогні столиці й гавані, перш ніж її погляд затуляють високі, схожі на в’язницю, будівлі Ґорди та Мербека. На мить перед її очима постають події минулої осені. Серія садистських зґвалтувань, в результаті яких одна жінка померла в машині швидкої допомоги дорогою до лікарні. Злочинця досі не заарештовано, і за останні два місяці нових нападів не було. Але це, імовірно, лише питання часу. Карен вважає, що виродок таки візьметься за старе, щойно настане весна. Власне, про це думали всі, а Юнас Смеед підсумував так: «Покидьки цього сорту зазвичай здатні втримати своє знаряддя злочину в штанях, поки тріщать морози».

Карен над тією справою не працювала, була надто зайнята пошуками вбивці Сюсанне Смеед, колишньої дружини свого шефа й матері Сіґрід. Зрештою сама ледь не загинула. Її охоплюють спогади про те, що сталося, і вона не встигає відігнати думку, що лише секунди й міліметри врятували її тоді від загибелі. Її нещодавно хороший настрій псується, коли вона бачить дороговказ з’їзду на Ґлітне. Мабуть, треба було ще раз зателефонувати Айлін. Не зупинятися на тій єдиній спробі за день до Святвечора, коли нарвалася на автовідповідач, але так і не залишила повідомлення. Замість цього відправила повідомлення: «Щасливого Різдва! Побачимося на Новий рік у Ейріка й Коре». Останні слова — «Вітання Бу» — видалила. Вона не бажає йому щасливого Різдва, вона взагалі нічого доброго йому не бажає. Досить того, що доведеться зустрітися з цим покидьком у новорічну ніч. Сидіти й тримати гарну міну. Крадькома спостерігати за Айлін у пошуках ознак того, що вона так наполегливо заперечує.

«Та ні ж, він мене не б’є».

Може, й не б’є. А може, б’є.

Побачивши знак, який вказує на те, що до пристані Торсвік сто дев’яносто кілометрів, Карен змушує свої думки повернутися до завдання. Напередодні пізно ввечері їй вдалося зв’язатися по телефону з начальником поліції Нооре Торстейном Бюле, і вони домовилися зустрітися в медичному центрі в Люсвіку о дев’ятій. Як вона й очікувала, Бюле насторожився. Реакція колег у регіональних відділеннях, коли Національне агентство з боротьби зі злочинністю перебирає розслідування на себе, зазвичай характеризується сумішшю роздратування і полегшення.

Одинадцять років тому було ухвалено рішення, що всі тяжкі злочини розслідуватимуться під керівництвом кримінального відділу Національної поліції Доґґерланду. У той час засоби масової інформації, як завжди, висвітлювали цю новину з погляду «низів», поспішаючи повідомити всілякі пророцтва про кінець світу від ображених поліцейських з усієї країни. Мовляв, зменшення присутності місцевої поліції призведе до зростання злочинності. Люди вважали це рішення екстравагантністю, вигаданою технократами, які ніколи не виїжджали за межі Дункера й мислили тільки економічними категоріями.

Насправді це рішення було результатом катастрофічно низького рівня розкриття насильницьких злочинів. Слід визнати, що бійки, напади й навіть вбивства, скоєні під впливом алкоголю або наркотиків, розкривали на дев’яносто відсотків, і в цих випадках присутність поліції на місці виявилася необхідною. Але інші типи вбивств були настільки рідкісними, що в місцевих відділках поліції не було достатнього досвіду проведення розслідувань. Крім того — і це зіграло вирішальну роль в ухваленні суперечливого рішення — одного з керівників регіональної поліції зловили на навмисному приховуванні інформації у справі про сексуальне насильство над трьома дітьми дошкільного віку у місті Френ, що на південь від Равенбю. Пізніше з’ясувалося, що злочинцем був його племінник.

Критика з боку засобів масової інформації поступово вщухла, не в останню чергу після того, як статистика засвідчила, що показник розкриття злочинів зростав щороку з моменту реорганізації. На жаль, кількість тяжких злочинів за той самий період подвоїлася, і лише минулого тижня у «Вечірньому віснику» з’явилася стаття про безліч непокараних злочинців, які досі гуляють на свободі на Доґґерландських островах. «Чи потрібно вам нагадувати, — питали в газеті, — що, згідно з легендою, Доґґерланд колись слугував притулком для злочинців-утікачів не лише з Великої Британії, а й з усієї Скандинавії?» Ця стаття, мабуть, трохи пожвавила різдвяну атмосферу, подумала Карен, а кількість проданих примірників підняла настрій власникам газети.

Але досі існує опір новому порядку, і колег зі столиці, які приїжджають і роздають вказівки, у провінції зустрічають не вельми прихильно. Карен не має ілюзій, що це розслідування стане винятком. Якби вона була на роботі, то знайшла б інформацію про Торстейна Бюле у внутрішній базі даних, щоб максимально підготуватися. Але їй доведеться задовольнитися своїми упередженнями і враженням, яке він справив під час телефонної розмови напередодні: чоловік старшого віку, родом з Нооре, судячи з різких приголосних. Він був бездоганно привітний, але щось у його тоні видавало, що ситуація його бентежить.

Це не має значення, подумала вона, якщо він викладе свої карти на стіл.

Цієї миті задзвонив телефон. Карен відпустила педаль газу й вставила навушник, не дивлячись на дисплей. Переконана, що телефонує мама, кинула: «Привіт». Але голос із навушника не містить і сліду материнської турботи, тож співрозмовник не марнує часу на непотрібні привітання:

— Це Брудаль. Ти далеко?

Карен дивиться на знак, повз який щойно проїхала, і слухняно відповідає:

— Щойно проїхала з’їзд із Феррінга. Чого питаєш? Тільки не кажи, що ти вже там.

Вона одразу шкодує, що не встала й не виїхала на годину раніше.

— Що ж, тобі доведеться розвернутися. Я не можу завести кляту машину. Мене треба підвезти. Що то в тебе за шум?

Карен вимикає автомобільне радіо й тихо лається.

— А Ларсен? Він не може тебе забрати?

— Він уже в Торсвіку. Ти знаєш, де я живу?

— Думаю, десь у Лемдалі.

— Фюрвіксґатан, 18. Це прямо на розі з Сандевеген. Чекаю на вулиці.

— Добре, буду за п’ятнадцять хвилин, — спокійно каже Карен і знову вмикає радіо на повну гучність.

«You make a grown man cry», — виє Джаґґер{4}.

7

Підвіска просідає, машина гойдається, коли Нет Брудаль, голосно крекчучи, вмощується поруч із Карен на переднє сидіння. Роздратовано смикає пасок безпеки, і Карен, на мить завагавшись, нахиляється і допомагає йому відрегулювати довжину. Вона не пам’ятає, хто востаннє сидів на пасажирському сидінні, але цей хтось напевно був наполовину легший за судмедексперта. Нарешті їй вдається прифіксувати паском об’ємний живіт Брудаля.

— Що ж, тепер їдьмо! — каже вона з вимушеною життєрадісністю в голосі.

Нет Брудаль не відповідає.

Ще хвилин двадцять вона намагалася зав’язати розмову, потім облишила цю невдячну справу. Зазвичай Карен не має проблем у спілкуванні з Брудалем. Після майже десяти років звикання до коротких буркотливих відповідей на запитання стосовно розслідувань убивств вона виробила стійкий імунітет до його поганого характеру. У тому, що він поводиться з людьми як з ідіотами, немає нічого особистого. Судмедексперт розмовляє з усіма — від помічників до начальника поліції — однаковим тоном. Серен Ларсен, керівник криміналістичного відділу — єдиний, з ким Нет, здається, може вести ввічливу розмову. Ні, зазвичай у Карен немає проблем з Брудалем, але кілька годин їхати з ним у машині — зовсім інша річ.

Після кількох перших запитань про те, які факти він дізнався про підозрюваного у вбивстві шкільного вчителя, нині вже пенсіонера, Карен розуміє, що Брудаль знає не більше, ніж вона, і волів би знати ще менше, бо тоді — як він повідомляє їй гірким тоном — міг би насолоджуватися новорічною баранинкою і оковитою, настояною на ягідному вересі, — замість пертися у глушину.

— Але це покарання за те, що мене не підкосила ніяка зараза, на відміну від хирлявого молодняка, що підхоплює перший-ліпший вірус і падає з ніг. Усі стверджують, що хворі на грип. Збіса вчасно, скажу я тобі.

Карен змінює тему. Вона дедалі напруженіше вела світську бесіду, намагаючись змусити похмурого судмедексперта відповідати не тільки бурчанням. Але ні незвично м’яка для цієї пори року погода, ні новини про фантастичні витрати міністра внутрішніх справ, ні чутки про майбутню реорганізацію поліції, схоже, не цікавлять Нета Брудаля. А оскільки жодна з цих тем не цікавить і Карен, вона замовкає.

Коли вона дивиться на годинник, простягає руку, щоб увімкнути програму новин по радіо, і збирається запитати, чи чув Брудаль попередній випуск, і якщо так, то чи було в ньому щось про вбивство у Скребю, помічає, що колега на пасажирському сидінні вже спить.

Карен тисне на газ і їде далі під акомпанемент уривчастих трелей судмедексперта, які регулярно перемежовуються затримками дихання. Час від часу вона стривожено поглядає вбік і полегшено зітхає, коли хропіння відновлюється. Лише коли вони заїжджають на пором у Торсвіку, Нет Брудаль прокидається від поштовху. Усі вісімнадцять хвилин очікування відплиття Карен намагається не дивитися на цівку слини, що витекла з лівого куточка рота судмедексперта й стекла на пасок безпеки, як слід равлика. Тепер він видає низку звуків, які свідчать про розгубленість після пробудження і біль від задерев’янілої шиї. Обережно потирає потилицю і позіхає.

— Сидіти в цій машині збіса незручно!

— Це не завадило тобі проспати більше двох годин, — сухо відказує вона. — У кожнім разі ми майже приїхали, переправа забере всього п’ятнадцять хвилин. Скористаюся нагодою подихати свіжим повітрям і розім’яти ноги.

Не чекаючи відповіді, вона відстібає пасок безпеки і виходить з машини. Чує, як Брудаль відчиняє дверцята збоку, але з вдячністю відзначає, що він, здається, не докладає жодних зусиль, щоб вибратися з машини. «У мене немає більше сил сьогодні пристібати цього клятого товстуна», — думає Карен і зачиняє за собою дверцята.

Крім її «форда», на борту порома лише чорний «рено» і мотоцикл «гарлі девідсон», на якому сидить водій, міцно тримаючись руками за погнуте кермо. Карен впізнає логотип на його чорній шкіряній куртці: «O. В.».

Вона знає, що ці літери мають нарочито подвійне значення: «Одінові Вояки» і «Один відсоток». Не секрет, що цей байкерський клуб має штаб-квартиру на західному узбережжі Нооре. Однак незвично бачити, щоб хтось із його членів подорожував сам, думає Карен, дивлячись на довгу сиву косу, що звисає на спину мотоцикліста. Можливо, його послали залякати котрогось бідолаху, який не зміг дати відсіч. А може, він просто повертається з дому від мами, де святкував Різдво.

Незалежно від того, чи бачить хлопець себе в першу чергу воїном, пов’язаним з древньою міфологією, чи гордо вважає себе приналежним до того одного відсотка байкерської культури, що відповідальна за серйозні злочини, у нього, мабуть, десь є бідолашна мама. Мама, яка рада була бачити його за різдвяним столом. Можливо, саме вона, його люба матуся, допомогла йому заплести цю косу — надто вже акуратна.

Карен виходить на ніс і спирається на жовті перила. Попереду з кожною хвилиною чіткіше вимальовуються хребти Нооре, а по лівому борту досі відкрите море. Бліде грудневе сонце щойно пробилося на сході і вже, здається, ховається за хмарами, що насуваються з іншого боку. Карен бореться з бажанням вийняти з кишені пачку сигарет. Можливо, ніхто цього й не помітив, але вона покинула курити. Принаймні вирішила покинути. Принаймні на сьогодні. Ех, чорт забирай, як було б добре, думає вона, засовуючи руку в кишеню.

Пронизливий гудок відриває її від роздумів. Вона роздратовано обертається до чорного «рено», що стоїть позаду неї, і дивиться на водія, який невинно розводить руками і киває в бік машини Карен. За кілька кроків вона добігає до свого «форда рейнджера».

— Що ти в біса робиш? Навіщо сигналиш?

Нет Брудаль знизує плечима і показує на мобільний телефон Карен на водійському сидінні.

— Пищав твій телефон. До речі, хіба ти, як поліціянтка, не повинна завжди мати його при собі? Це може бути щось важливе.

Карен бере смартфон — там повідомлення від мами.

«Я сказала Сіґрід, що вона може пожити в гостьовій кімнаті кілька днів. Усі переказують вітання».

Карен не збирається відповідати.

8

Усе здається набагато меншим, ніж Карен пам’ятає. Хоча вона бувала тут кілька разів у дорослому віці, але враження, яке збереглося про Люсвік із дитинства, переважає: рибальська гавань із моторними човнами, катерами, тральними сітками й коптильнями. Вантажні судна й великі купи вугілля у контейнерному порту. Сьогодні в гавані вже ніхто не коптить оселедця, пікші та вугра, а від вугільних кучугур, які вже давно прибрали, залишилася лише чорна пилюка, яка досі забарвлює фасади будинків у брудно-сірий колір. Схоже, її ніколи не вдасться відмити.

Карен неквапливо їде головною вулицею, що в’ється від пірсу через усе видовжене містечко. Кабінет місцевого лікаря у жовтій дерев’яній віллі біля овочевого ринку вже давно замінив сучасний медичний центр, розташований в одному з двох нових кварталів містечка. У цій-таки будівлі на верхньому поверсі розташовані також управління соціального захисту, управління рибного господарства, будівельне управління й місцева рада.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Епілог

За вікнами опускаються лютневі сутінки, тьмяні, сірі. Вони осідають на море, скелі та урвища, на голі гілки горобини й хрусткий сніговий наст. Розмивають обриси, спонукають до роздумів. Час поки що не настав. Можливо, вже відчувається різниця в освітленні, тіні вже не такі довгі, як були всього кілька тижнів тому. Можливо, перша ластівка вже повернулася додому, але, як казав Езоп, «одна ластівка — ще не весна».

Звук шипіння з кухні порушує тишу, але ніхто не ворушиться. Лео сидить в кріслі з гітарою на коліні й блокнотом на столику поруч. На голові в нього великі чорні навушники, губи беззвучно рухаються, коли він записує акорди. Сіґрід лежить на дивані. Здається, вона теж літає десь далеко-далеко, в інших світах. Закинувши ногу на ногу, вдивляється у свій телефон, а великі пальці безперервно стукають по екрану.

— А хай вам! — вигукує Карен, опускаючи книжку. — Хіба ніхто з вас не чує, що там уже вода википає?

Вона не може пригадати, чия сьогодні черга готувати — Лео чи Сіґрід. Знає лише, що точно не її. З кухні знову долинає гучне шипіння. Глибоко зітхнувши, Карен встає і виходить на кухню, тупаючи в’язаними шкарпетками по дерев’яній підлозі трохи сильніше, ніж потрібно.

Крім запаху підгорілого рису, її зустрічає аромат часнику, чебрецю і баранини. Вона швидко знімає з конфорки каструлю, що бурхливо булькає, і зменшує вогонь. Піднімає кришку з іншої каструлі і перемішує рагу, щоб переконатися, що нічого не пригоріло і не прилипло. Потім розвертається і зітхаючи розглядає кухонний стіл. Той, хто мав намір накрити на стіл, чомусь передумав на півдорозі. Стос тарілок стоїть на одному кінці стола, увінчаний купою столових приборів, але крихти зі сніданку досі розкидані на іншому його кінці.

Сіґрід, думає вона, і відчиняє кухонну шафу. Простягає руку до повсякденних склянок, передумує і дивиться на верхню полицю. Червоне вино, думає вона. Не можна їсти тушковану баранину без червоного вина.

— Вибач, Ганна з клубу написала мені повідомлення, а потім я забула…

Сіґрід, вочевидь, вийшла з телефонної коми і пішла за нею на кухню. Замість того, щоб закінчити речення, вона починає розставляти тарілки, розкладати ножі й виделки.

— Гаразд, але ніякого вина для людей, які нехтують своїми обов’язками! — каже Карен, не обертаючись. — Таке правило, ти ж знаєш. Хто, в біса, поставив келихи там, де їх ніхто не може дістати? — додає вона, піднімаючись навшпиньки.

Сіґрід дивиться в спину Карен із таким виглядом, ніби щойно дізналася, що розтанули останні залишки полярних льодовиків.

— Вона жартує. Просто підіграй їй і вдай, що тобі смішно.

Лео приєднується до них і стає позаду Карен. Щільно притиснувшись до її спини, він недбало знімає келихи, ставить на стіл, нахиляється вперед, кладе обидві руки на стійку, а підборіддя на її плече.

Він знає, що вона усміхається. Знає, що Сіґрід закочує очі.

— Яке вино питимемо? — питає він, притулившись губами до правого вуха Карен.

— Я сама принесу, — швидко каже вона і вислизає з його обіймів.

Лео й так уже мов неперебірливий бульдозер проїхався по її винному погребу, і вона не збирається витрачати ті кілька пляшок божоле, що в неї залишилися, на звичайну вечерю у четвер.

Карен ледь встигає спуститися до середини підвальних сходів, коли в кишені дзижчить мобільник. Вона зупиняється. Погляд на екран — і, коли вона бачить номер абонента, її пульс частішає. Цього дзвінка вона з трепетом і надією чекала кожну секунду останні два тижні.

Чекала з тієї хвилини, коли вирішила ризикнути всім.

Годинами вона ходила по кухні, перш ніж ухвалила остаточне рішення. Вислуховувала аргументи спокусливого голосу, який казав, що немає потреби це робити, і аргументи суворого голосу, який казав, що цього робити не можна. І це правда — таки не можна. А потім озвався її власний голос, який сказав: ти ж знаєш, що однак це зробиш. Що всі ці вагання — лише спосіб відтягнути неминуче.

Вона візьме мобільний телефон з кухонного стола і зробить те, в чому немає потреби й чого категорично не можна робити. Дзвінок, через який вона втратить роботу, якщо хтось колись про нього дізнається.

Вони спробують зрозуміти. Можливо, знайдуть їй виправдання — мовляв, вона досі перебувала в стані шоку після того, що сталося. Адже минуло всього два тижні відтоді, як вона боролася за своє життя в підземеллі шахти. Вона була в неадекватному стані й не спроможна усвідомлювати наслідки. Так, імовірно, саме так вони й подумають.

І цілковито помилятимуться.

Карен Ейкен Горнбі чудово знала, що робить, того дня майже два тижні тому, коли зателефонувала… Через цей дзвінок вона втратить не лише роботу, а й набагато більше, якщо людина на іншому кінці дроту її зрадить.

І ось він передзвонює.

Вона розвертається і виходить на ґанок, перш ніж відповісти. Ця розмова не призначена для вух Лео чи Сіґрід.

— Ну що? — коротко питає вона.

— Все зроблено, — відповідає Одд.

— Але ж він живий?

— Звісно! Ти ж сама так веліла. Але більше він її не потурбує.

— Ти впевнений?

— Скажімо так: ми максимально чітко пояснили йому, що станеться, якщо він бодай просто подумає про це. Тепер ми квити, Кар-Карен?

— Абсолютно, Одді-Чудодді! — каже вона.

І з ледь помітною усмішкою Карен Ейкен Горнбі завершує розмову й повертається до будинку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.