Андрій Любка

Спати з жінками

видання третє

2015

ББК 84(4УКР)7-8Любка-47

Л 932

Любка, Андрій

Спати з жінками / Андрій Любка. — Чернівці: Книги — ХХІ; Meridian Czernowitz, 2015. — 168 с.

ISBN 978–617-614–060-3

Виявляється, Йоган Вольфґанґ фон Ґьоте втратив незайманість у 38 років, наслідком чого в літературі стала поява циклу його «Римських елегій». Минуло кілька століть, і теперішнім поетам для творчості вже не конче потрібні аж такі сплески і струси, їх задовільняє й просто сон, який часом може бути реалістичнішим за саме життя. Книжка «Спати з жінками» — саме про такий сон, з якого то хочеться якнайшвидше прокинутися, а то засинати глибше й надовше. Відверто й лірично автор пише про себе, свою й чужі країни, свої любові й своє кохання, улюблені книжки і напої. П’ятдесят історій, жодна з яких не є останньою, бо з них усе тільки починається. Для найширшого кола читачів.

ББК 84(4УКР)7-8Любка-47

Автор фото на обкладинці Олександр Снідалов.

Видання здійснено на замовлення Міжнародної літературної корпорації Meridian Czernowitz

ISBN 978-617-614-060-3

© Meridian Czernowitz, 2015

© Андрій Любка, 2015

© Книги — ХХІ, макет, 2015

Смерть і ще тисяча приводів для любові

Уперше я зрозумів це у Львові років зо два, здається, тому. Потім це осяяння прийшло до мене в Амстердамі, весною року минулого. Тепер я вже не розлучаюся з ним.

У четвертій книзі своїх «Метаморфоз» Овідій пише: «День пригасав. Наставала пора, яку годі й назвати:/ Темряви ще не було, але й світла вже наче не стало, — / Никлого дня з несміливою ніччю хвилинне сусідство» (переклад Андрія Содомори). Що саме хотів сказати нам останній великий поет (але ж як звучить: останній великий поет!) золотої епохи Римської імперії? Тільки те, що іноді можна вловити невловне. Наприклад, ту коротку мить, коли день плавно загортається в ковдру і стає ніччю. Овідій подобається мені, бо вмів багато помічати. А в цьому полягає якась особлива риса людей бачити цей світ по-іншому. Отож, він захоплювався невловним, він бачив його. «Темряви ще не було, але й світла вже наче не стало»! Скільки тривало це відчуття? Секунду чи в мільйони разів менше? Головне, що він зміг вловити його, а значить — залишити собі назавжди.

Тепер перестрибнемо через тисячу сімсот років і зупинимось на іншій постаті — Антоніо Вівальді. Його «Пори року» намагалися відчитати в найрізноманітніший спосіб, зокрема, трактуючи як віхи життя: дитинство, юність, зрілість, старість. Одного разу я слухав цей концерт двадцять шість годин поспіль, намагаючись зрозуміти, про що ж насправді в ньому йдеться. А зрозумів тоді, у Львові, років зо два тому, вийшовши в тихе надвечір’я вулиці й згадавши улюблені, вже цитовані тут слова Овідія. Отож, у Вівальді, в його «Порах року» немає народження й смерті, є життя, але його рамок — народження й смерті – немає. Н-е-м-а-є. Я ладен був посивіти, коли зрозумів це.

Якщо йняти віри Вівальді, то існує замкнене коло, цикл, Гармонія. Його «Зима» переходить у «Весну», як день переходив у ніч для Овідія. І так безкінечно, а отже — без кінця, без надриву, без смерті.

У травні 2004 року я стояв на городі родинного обійстя у Виноградові й у великій бочці палив речі свого діда. Дід помер за кілька днів до цього. В якийсь момент диму стало так багато, що я втратив здатність бачити. Мені здалося, що вже нічого навколо не існує. І навпаки — що все-все ще існує так, як існувало щойно тиждень тому, коли командир взводу вивів мене на плац, повідомив жахливу звістку і втомлено поплескав по плечу зі словами: «Держись, Андрюха».

Два дні тому я писав і-мейл, і коли почав вводити адресата, мені вибило адресу давно померлого друга. Я й справді не знаю, що робити з такими адресами. Невже видаляти? А з номерами мобільних телефонів?! Я справді не знаю, що з цим усім робити, я безпорадний у цьому.

Мені тільки хочеться, аби партія скрипки в allegro «Зими» Вівальді не закінчувалася ніколи, аби тільки тривала, аби звучала й надалі. Аби з того мейла мені час від часу приходили листи, аби з того номеру мені телефонували, аби дим і далі в’їдався в очі й нічого не було видно. Аби всі ті, хто далеко, вслухалися в цю музику і на мить торкнулися того, чого насправді вже не існує поруч із нами, а тільки всередині нас. Аби любові ставало більше.

Я вже вчинив величезну помилку, спаливши речі. Я вже не зможу видалити ані мейл-адресу, ані номер телефону. Я безпорадний. «Темряви ще не було, але й світла вже наче не стало». Всі ті, кого ми безмежно любили, існують десь поміж цими словами:

Смерть є. Смерті немає.

Десь між ними, там, далеко, клубочиться наша любов, як хмара. Біла-біла хмара.

Тут жив хтось до нас

Аґент із нерухомості — точнісінько як спеціальний аґент — виймає з портфеля в’язку ключів і шукає потрібні. Їх стільки, що мені здається: серед них має бути і ключ від раю. І від цієї квартири на третьому поверсі старої кам’яниці в центрі міста, перед дверима якої ми захекано зупинилися.

Ще тільки вчора я в телефонну слухавку пояснював ріелтору, що шукаю помешкання: хочу винайняти квартиру в якомусь тихому районі поблизу центру чи в центрі. У центрі міста, бо мені залежить на тому, щоб ходити пішки. Не йдеться про прогулянки парками чи набережними — просто я хочу ходити пішки. І в кіно, і в бібліотеку, і в продуктовий магазин. Аґент із нерухомості на іншому боці уявного телефонного дроту кілька хвилин клацає у комп’ютері і пропонує винайняти квартиру «не зовсім в центрі, але близько й одразу біля станції метро». Доводиться розтлумачувати йому, що виріс я в невеликих містечках, звик ходити пішки, і поїздки будь-яким транспортом, крім велосипеда, викликають у мене втому і стрес, бо це вже подорож. Тому в центрі і пішки, крапка.

І ось ми перед дверима квартири, яку я можу винайняти. Відчиняємо, входимо, вмикаємо світло, озираємося, швидким кроком проходимо передпокій, кухню і дві кімнати. «Тут хтось жив», — кажу я зовсім без питальної інтонації, швидше до себе, ніж до штучно усміхненого ріелтора. «Так, так, це затишна і обжита квартира, чудовий варіант, унікально добре поєднання ціни і розташування, то що, беремо?» — аж сяє містер Ключ, як я подумки його встиг назвати. «Я не зовсім це мав на увазі, — важко сідаю в крісло біля вікна, ніби мені сокирою в груди вгатили. — Тут, у цій квартирі, хтось нещодавно помер, правда ж?». Ріелтор ніяковіє і щось розповідає про бабцю, яка померла два місяці тому, клінінґову компанію, яка все тут відчистила і затерла всі сліди, і про дуже милих онуків, які піклувалися про стару родичку до останніх днів. Потім дещо розгублено питає: «А як ви здогадалися?».

Я розглядаю свою руку, вона вкрилася сиротами, чи то пак гусячою шкірою. Мені бракне повітря, прошу Ключа відчинити вікно. «А хіба ви нічого не відчуваєте, — трохи здивовано цікавлюся в нього. — Цього повітря, в якому нещодавно горіли свічки? Хіба ви не помічаєте, що шафа виглядає якось дивно, неприродно, їй не вистачає предметів, які лежали на ній роками: рамки з фотографією, запорошеної вази, попільнички, в якій зберігалися сережки, ланцюжки, прикраси, вишитої серветки, в якій був хліб із пасхального причастя, старомодної шкіряної папки для найважливіших документів, металевої коробки з-під чаю, в яку складали ліки, хіба ви не бачите, що ця шафа без усього цього — немов сирота?». Так буває, коли працюєш з енергіями, словами: заходиш у приміщення й відчуваєш, що фіранка висить якось не так, що стіл не має бути перед вікном, бо це вікно не для світла, а для того, щоб підходити й дивитися в нього, виглядати когось. Так воно задумане, тому воно тут.

І це не лише в приміщеннях: наші міста теж вигадані й побудовані не нами. Кожен ріг, закуток, стіна, бордюр тротуару — продумані й виконують певну функцію, нами до кінця не відкриту. Ми здатні тільки знищити, погіршити, переробити під себе, спримітивізувати простір. Тому наші міста й виглядають, як сироти: строкато й невідповідно до сезону вдягнені, брудний рукав чергується із вкраденою золотою брошкою, рот замурзаний, нігті довгі й брудні, зачіска неохайна й кострубата, мова — рвана й болюча, як рана, сорочка брудна, аж масна, але видно, що це бавовна, дорогий і якісний товар. Такі наші міста — Ужгород, Київ, Чернівці, Переяслав: як зґвалтовані оперні співачки, як порожній рот, в якому залишився тільки один зуб — золотий.

Кожна наша перебудова — на гірше, майже всі так звані вдосконалення — абсурдні. Ми живемо в містах, які не те, що не любимо, а навіть користуватися ними як слід не вміємо. Там, де мав бути сад і вигляд на Дніпро, виріс будинок. Там, де мала бути церква, стоїть торговий центр. На місці цвинтаря — телестудія. І як наслідок: там, де мали бути ми, там інші; там, де мала бути Україна, її взагалі немає.

Люби мене навіть по смерті

Місто в місті. Ось, мабуть, найкращий опис цвинтаря — місця, якому відведена роль зберігання пам’яті. Тієї, яка метафізична, і тієї, яка тілесна. У містах залишаються прекрасні (й не дуже) будинки, натомість їхні будівничі й мешканці з часом переселяються у нове, чи то пак старе місто — підземне. Зрештою, міський цвинтар найкраще може пояснити нам саме місто.

Я люблю цвинтарі. Хоча це радше треба назвати пристрастю, різновидом таємного знання, а не любов’ю. Я знаю, що власне на цвинтарях можна побачити, яким було і яким є місто, дійти висновків про його колишню розкіш і теперішній занепад. Або навпаки, що трапляється значно рідше.

Цвинтарі завжди цікавіші й промовистіші за центри міст, за всі площі й Ринки, катедри, пам’ятники і бульвари. На кладовищі про історію міста можна дізнатися практично все. Почитайте написи на хрестах і нагробках — і зрозумієте, в яких державах це місто перебувало протягом століть, а в яких — протягом кількох років, яке населення тут жило, поважали тут більше військових чи поетів. За кількістю й пишнотою родинних склепів ви швидко зорієнтуєтеся, на яку саме епоху припав розквіт буржуазії й торгівлі в місті, зробите висновок про кількість знаті, зрештою — про майстерність тутешніх ремісників, скульпторів, архітекторів, будівельників. Теперішній стан цвинтаря — кількість бур’яну, квітів, підметені чи забуті стежки, нові могили з чоловічими фігурами в «адідасах» чи генеральськими в орденах — свідчить про пріоритети, якими місто живе сьогодні.

Я люблю цвинтарі, але водночас знаю, що їх не може бути багато. Тому є дуже невелика кількість міст, висновки про які я складав також і завдяки кладовищам. Ужгородська «Кальварія», Львівський «Личаківський», Київське «Байкове». Із останніх — цвинтар у Сараєві, на якому аж рябіло від цифр 1992, 1993, 1994, 1995. Цвинтар — це енциклопедія, міський довідник, символ міста.

Книжка, роботу над якою я маю намір розпочати невдовзі й до якої тепер збираю матеріал, розповідатиме про людину, що втікає від великого міста й оселяється у віддаленому передгірському селищі, де живе відлюдником. Втікає від себе, щоб знайти себе. І не знаходить, звісно. Але я не про це. Герой книжки живе неподалік цвинтаря, розташованого на узгір’ї, за яким — річка. До місця риболовлі шлях пролягає через кладовище.

Мені потрібен був матеріал, я сам мав пройти через цей цвинтар. Тому намовив місцевого історика з’їздити туди разом зі мною й принагідно відповісти на кілька запитань. Він погодився за дріб’язкову винагороду. Ми зустрілися о 6 ранку на автобусній зупинці за містом. Я прикинув — і так, на око, визначив, що в історикові бовтається добрячих сто п’ятдесят свіжих грамів. Або вчорашня півлітра. Я заздрив.

За годину ми вже були на старому цвинтарі, який із плином часу перетворився де-не-де на яблуневий сад. Зійшло сонце, почало припікати. Стиглі яблука пахли і раз у раз гупали то об землю, то об нагробки. Цвинтар збиває пафос, збиває суєту буденності. Тут розумієш, що насправді нічого важливого не відбувається, а твої проблеми — смішні й абсурдні. Бо врешті-решт із тебе самого виросте розлога яблуня. І, погодьтеся, це — не найгірший варіант.

Я придивився до одного нагробка й зауважив, що тут похований чоловік, а поруч нього вже встановлено пам’ятник дружині. На пам’ятнику було прізвище й дата народження, а дату смерті впишуть уже «по факту». Це дивно й моторошно — приходити на могилу чоловіка і бачити поруч на нагробку своє ім’я. Жити, аби дочекатися смерті. І воз’єднатися.

Чомусь мені згадалося, що у нас вдома довший час теж лежала могильна плита з дідовим іменем. Бабуся померла на десять років раніше, а він одразу ж виготовив нагробок і для себе. Ця плита стояла на веранді за дверима, і я щоразу бачив її, коли приходив інспектор, щоб списати показники електролічильника. Бабуся й дід прожили складне життя, і я знаю, що старий багато за чим шкодував. Але вже не міг ані перепросити, ані освідчитися. Тому його плита чекала на нього за дверима веранди.

Ми з істориком нарешті завершили обхід і вийшли на гору. Присіли біля потічка, вимили руки, я дістав якусь перекуску, він із внутрішньої кишені піджака витягнув маленьку пляшечку з-під мінералки. Невдовзі до запаху літнього лісу додався й запах самогонки.

Ми сиділи нагорі, дивилися на цвинтар, загублений серед дерев і польових квітів. Чомусь мені подумалося, що любов таки є. Що вона існує й після смерті, схована у тиші цвинтарів, у промовистості нагробків. І стало не так страшно.

Серце, серце

Я прокинувся в Італії.

Чомусь завжди хотілося почати розповідь саме в такий спосіб — з легким реверансом, ледь помітною усмішкою — так, мовби й не прокидався зовсім, наче ніколи й не відчував того дивовижного відчуття всередині тіла, коли автомобіль вистрибує (так, саме вистрибує!) з довжелезного тунелю під Монбланом, і змінюється одразу все: освітлення (щойно був дощ, хмари де-не-де пропускають крізь себе сонячне проміння, яке, щоправда, вже не гріє зовсім); температура повітря, бо хоч в авті всі вікна й зачинені, але одразу по виїзді з тунелю у ніс б’є кисень, складається враження, ніби враз знімаєш з голови протигаз і вдихаєш нарешті на повні груди, навіть не задумуючись над тим, звідкіля воно, свіже прохолодне повітря, в салоні вашого бордового «Міцубісі» взялося; звук коліс, адже в затхлому й теплому тунелі з хорошою акустикою бетонних стін довжиною в дванадцять кілометрів під найвищою альпійською вершиною, сухим, навіть трохи запорошеним асфальтом, звук машини, яка їде на шаленій швидкості, схожий трохи на сухе рипіння й свистіння вітру, який то там, то сям відбивається від холодних стін тунелю, аби за секунду відбитися вже з іншого боку і знову пройти крізь усього тебе, наповнюючи тіло тремтінням і змушуючи все всередині мелодійно дрижати, як камертон, так ось, звук коліс у сухому й глухому тунелі наче за помахом чарівної палички в одну мить змінюється на інший звук, який своїм ревінням розтинає, розриває на клаптики калюжі, й вони нескінченними міріадами синіх, фіолетових, голубих, жовтогарячих, помаранчевих, світло-червоних крапельок розлітаються на всі боки; і ще раз, бо найважливіше: автомобіль вилітає з тунелю і стикається з новим, абсолютно новим за консистенцією й температурою повітрям, скажімо по-іншому, зі стіною повітря, яку холодний осінній альпійський вітер кидає й б’є об схили Монблану, кидає чимраз дужче, ніби намагаючись таки розбити міцну гірську породу, здолати її віковічний опір і прокласти собі дорогу далі, й авто влітає в цю стіну на повній швидкості, утворюючи спочатку невеличкі тріщини, які розповзаються по структурі повітря дивовижним візерунком і о певній порі розбиваються, падають, пропускаючи машину крізь себе, і тоді десь поміж переднім бампером і фарами народжується тоненька, як дитячий голос, хвиля, яка проте з кожним міліметром набирає сили й розростається, на вході в салон вона вже нагадує бас товстого й добряче прокуреного пияка, а коли минає багажник і відривається від автомобіля, то й взагалі постає страшним ревом тих безсмертних дракониськ, які, згідно з народними переказами, населяли цей континент кілька століть тому, і саме ця хвиля, яка проходить через тебе легеньким лоскотом і тремтінням, спочатку змушує нечутно задзеленчати твою мембрану, а потім, гарячково підіймаючись угору, легенько стискає горло і ти, відчуваючи якусь неприродну сухість, ковтаєш слину, й саме ця хвиля, враз піднявшись уже до рівня очей, тисячами невидимих рибальських гачечків підіймає повіки, і вже аж потім, коли чималенька, завбільшки з черешню, хвиля галантно зістрибне з твого тімені, ти раптово прокинешся й зрозумієш, що навколо — Італія.

У цьому й полягає парадокс прокидання в іншому світі, коли майже на одному подиху пролітаєш дванадцятикілометровий тунель й опиняєшся в іншій країні, серед іншого повітря й навіть іншого світла. І дванадцять кілометрів тунелю, які відділяють Францію від Італії, хоча вже нічого й нікого не відділять, бо про кордони там давно забуто, ті дванадцять кілометрів довжелезної нори, яка невідомо ким прорита під монументальною горою у вічній сніговій шапці, є своєрідною нічийною територією, бо Франція закінчилася з того боку, а Італія почнеться лише з іншого, і ці кілометри могли б стати твоїми, твоєю приватною територією, але ні, авто мчить далі й далі, і, як уже було сказано, в одну з митей ти прокидаєшся.

Зупинимося на цьому детально. Отож, ти прокинувся — і в першу частку секунди твої очі ріже досить яскраве світло. Два: ти вдихаєш повітря (так, ніби досі й не дихав зовсім). Три: хвиля звуку завбільшки з черешню зістрибує з твого тімені кудись назад, позад тебе, у минуле.

І чотири, що, в принципі, зовсім не нове. Серце, серце. З серцем буває так, як із пиятикою. Ти можеш пити стільки, скільки в тебе влізе, стільки, щоб наповнити себе по вінця, як чашу (Ґрааля?), веселитися й співати, творити дива зухвалі, спати, як спить борсук, а на ранок прокинутися свіжим і бадьорим, як твоя дзвінка молодість. Але одного разу прокидаєшся зовсім іншим, так наче переступив невидимий поріг молодості, і життя навколо набуло якихось нових, не конче приємних барв. Саме тоді, вже за цим порогом, відбувається те, що засмутить тебе надовго: ти починаєш забувати. І справа навіть не в тому, що до цього моменту пам’ятав ваші вчорашні посиденьки за пляшкою (та ж хіба за одною?!) у всіх неймовірних і яскравих подробицях, а тепер пригадуєш учорашній вечір немов у тумані — так, твоя свідомість, як величезний середньовічний корабель, запливає в бухту якоїсь кнайпи або чийогось помешкання і починає розчинятися: з того вже пам’ятаєш лише кілька деталей, а потім узагалі твій корабель запливає у синій-синій туман, і годі тобі ламати голову над тим, як же ти вчора дістався додому. Так, саме так, одного разу ти прокидаєшся, а в голові жодного спогаду про те, що відбувалося вчора. І так уже буде завжди: після кожної незлецької пиятики твоя пам’ять відмовлятиме, і ти вже нічого з того карнавалу не пам’ятатимеш. Молодість закінчилася, пам’ять переповнена, операційна система звільняє місце для більш важливих файлів.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.