На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

НЕ ЧІПАЙ, ТО НА СВЯТА!

Збірка оповідань

Видавничий дім «Фабула»
2024

Авторський колектив:
Слава Світова, Bandy Sholtes, Юлія Мак, Наталія Довгопол, Дмитро Безверхній, Марина Єщенко, Олексій Декань, Ярослава Литвин, Максим Беспалов, Оксана Вєліт, Федір Рудий, Василь Карп’юк

© Я. Литвин, упоряд., 2024

© Слава Світова, Bandy Sholtes, Юлія Мак, Н. Довгопол, Д. Безверхній, М. Єщенко, О. Декань, Я. Литвин, М. Беспалов, Оксана Вєліт, Ф. Рудий, В. Карп’юк, текст, 2024

© ВД «Фабула», 2025

ISBN 978-617-522-320-8 (epub)

Усі права збережено.
Жодної частини цієї книжки не може бути відтворено або передано в будь-якій формі або будь-якими засобами, електронними чи механічними, включно з фотокопією, записом чи будь-якою системою зберігання та пошуку інформації, без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Н38  Не чіпай, то на свята! Збірка оповідань / упоряд. Я. Литвин. — Харків : ВД «Фабула», 2025. — 336 с.

ISBN 978-617-522-319-2

Оповідання про побачення з найгіршим з усіх Миколаїв, про створення нової сім’ї напередодні Різдва й про зустріч Нового року. А ще — про п’яні пригоди письменника й приїзд тітоньки з Канади. Оповідання про військових і їхні родини. Це історії про неідеальних людей в неідеальній країні, проте в сповнений див час зимових свят від Андрія до Маланки. Стосунки, традиції, передсвяткова метушня, втрати і, звісно, надія зустрічаються в цій збірці — дорослій, пряній, геть не солодкаво-різдвяній.

Збірка оповідань «Не чіпай, то на свята» — це дванадцять оповідань від українських письменників і письменниць, які показують зимові свята геть по-різному, але водночас — знайомо кожному з нас.

УДК 82-312.2

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Слава Світова.
Пелехата ненза, або Три різдвяні бажання тітки Мальви

Щороку на Різдво ми збираємося разом, усією великою родиною, на селі, у хаті баби Гані, аби нагадати одне одному, чому ми живемо окремо.

Цьогоріч Бозя вирішив випробувати наші останні перегорілі нєрви й послав нам ще тітку з Канади. Вона летіла до нас трьома літаками, їхала автобусом, а тоді — потягом, і аж нарешті на Тернопільському вокзалі ми забрали її та крізь куряву й негоду доправили на село, назви якого ви все одно не знаєте. Назовімо його Ц. Тітка впала на наші, хоч і не в усіх ще, слава Йсу, лисі, зате досить затуркані голови нещадним канадським снігом і змусила нас усіх засукати рукави, взяти до рук шуфлі й почати розкопувати з-під снігових завалів рештки родинних історій, заморожені уламки наших непрожитих емоцій і залишки чиєїсь совісті…

— Марійка-а-а! Йди їсти, кажу, загріла голубців! Бігом!! Бо дубом стане!!

Десь отак стається завжди. Варто мені сісти й розумними словами імітувати найкращі письменницькі стилі у спробі викласти буквами на папері все те буйне божевілля, яке — ні в казці розказати, ні пером описати — трапилося саме з нами, як чийсь голос (у 99 % випадків то єрихонська труба баби Гані) буде сурмити десь із-за рогу простісінько в барабанну перетинку. Письменниця Фланнері О’Коннор казала: якщо ви пережили дитинство й дожили аж осюди, значить, у вас уже є більш ніж достатньо інформації про життя та матеріалу для письма до кінця ваших днів. Я пережила дитинство. І вижила. І дожила аж осюди. Потоки матеріалу, перипетій та інформації наразі не закінчуються, тож цілком можливо, що колись таки я, мов та Шехерезада, наважуся написати про своє життя цілий роман у тисяча й одній історії.

До слова, страшенно не люблю, коли до мене — Марійка. Мене звати просто Марія. І сталося так, що саме я мушу розповісти вам про те, що з нами всіма приключилося на Різдво. А приключилося от що.

• • •

У звичайний грудневий день ми з Борисом сиділи в моєму офісі. Здається, то була середа, а в середу вранці в мене креативні сесії, і я після них голодна, як вовк, і потребую багато цукру. Борис притарабанив із собою піцу пепероні й коробочку свіжих пончиків із цукровою пудрою. Ми саме бурхливо обговорювали найбільші дилеми в його житті, коли в нього в руках заспівав мобільний телефон. Дзвонила баба Ганя.

— Алло! — сказав Борис, поклав телефон на стіл і увімкнув динамік, щоб і я все чула.

— Тітка з Канади їде! — схвильовано видихнула баба Ганя.

— В смислі тітка з Канади? Яка ше тітка з Канади? Куди їде? — Борис явно розгубився, бо аж закляк над телефоном.

Я стояла біля вікна, тримала двома пальцями свіжий пончик і намагалася їсти його так, щоб не замаститися посипкою. За вікном ішов сніг. І, здається, щось починалося.

— Та до нас їде, оно, сільрадиха-головиха приходила, каже, до вас ні дньом з огньом, не дозвоницця не достукацця, каже, хоч у бубон, хоч у прірву… То прийшла до мене нині й каже: родичка ваша вас шукає. Ну я так і сіла-впала. Звідки, кажу, яка-така родичка з-під землі взялася? Та от аж із Канади, головиха каже, теліфона вашого просила, їхати, каже, до вас збирається, а5дреса, каже, просила, питала, чи ше живі ви в сему селі, чи хата на місці й усі, хто в хаті,— баба Ганя аж задИхалася, поки усе переповіла.

— Бабо, яка ше тітка з Канади? — Борис усе ще не йняв віри почутому.— Відколи ми з пелюшок повилазили, зроду-віку про неї не чули. І тут якась тітка їде, веселімся-радуймося. Чого б це раптом?

— От і я кажу,— голос баби Гані на тому кінці дроту стишився по-змовницьки,— шо ж так, роками чутися не давала, як ше колись у вісімдесят третьому приїздила, так і не чутися було потім. Не гожі їй були прості родичі зо села, а тут аж у войну таку страшну, шо літаки не літають, а ракети градом на голову падають, надумала враз до села пертися у восімісят шесть год!! І я ж так кажу! Чо б оце їхать?

— Чекайте, чекайте, а ви точно знаєте, шо то саме ваша родичка? — підняв голову з глибин Борисового єства забутий Шерлок, ураз пригадавши всі найгеніальніші шахрайські історії світу.

— Моя, Борка, моя, сестра то моя двоюрідна! А ваша — тітка.

— Баб, ну ж прошу кожного разу, не називайте мене Борка!

— Ат, не видумуй, як охрестили, так і називають. Борка то й Борка.— Баба Ганя ніколи не розуміла цих Борисових вічних претензій.

— Але я не Борка! А Борис. Ну чесне слово! Ми ж не в середньов…

— Ат, збив бабі думку! — перебила Бориса баба Ганя.— Скликаю всіх на совіщаніє. Німєдлєно. Я тут одна ради не дам, Різдво заходить, у мене ше холодці не варені, ковбаси не печені, вареників не наліпила, мазурків не спекла, а тут… Мальвіна.

У голосі баби Гані почулися сентиментальні нотки. Я перестала жувати пончик і завмерла.

— Мальвіна? Господи. Яка ше Мальвіна? — подав голос Борис.

— Яка-яка, мальована. Ти Борка, а вона Мальвіна. Чи хіба, мо, на чужій землі перехрестилася вже, та стала…— баба Ганя затнулася, щоби згадати належне іноземне ім’я.

— Маліфісента! — У Бориса явно почався легкий нервовий зрив.

— Птху! Тобі аби з баби сміятися. Гостри лижі на село, кажу, чув, нє? А я пішла Марійці дзвонити, й Сірожі. А тоді Ларісі й Генику. Ну всьо, пака!

На цім слові баба Ганя кинула слухавкою. А Борис підняв на мене погляд.

— Чула, нє?

Вже за секунду з мого мобільного залунала Jingle Bells — баба Ганя дзвонила своїй Марійці.

• • •

Сталося так, що народилося нас троє: Марійка, Борка й Сірожа. Називати нас так може тільки баба Ганя. Ми терпимо, бо провели чи не кожне своє дитяче літо в баби на селі, дудлячи моло5ка, наминаючи бабині пироги з сиром і маком, заїдаючи усе те зеленим борщем зі сметаною від корови Булани. Не так багато людей є на світі, яким можна в принципі будь-що пробачити, але бабі Гані ми ладні пробачити все. Навіть оце страшне перекручування наших імен.

Я — найстарша. І мені вже нарешті дали спокій. В сенсі, що втратили зі мною будь-яку надію. Мені 42, і я досі ні дня не була заміжня й не маю дітей, тож мала можливість побачити всі поведінкові метаморфози та реакції баби Гані на мій статус. Від бадьорого й нетерплячого «Ну шо там, коли вже зятя чекати, коли вже чоловіка якого в хату приведеш?», і також «Ну, коли там вже які внуки чи шо, бо не дочекаєшся!» до співчутливо-обнадійливого «Слухай, Марійко, воно ж час не стоїть, а тобі вже далеко не двадцять, мо, роди дитинку для себе? Привезеш у село, ми тут виглядимо, а ти роби собі далі ті свої важні роботи, вас же якось оно повигляджували!», і також «То шо таки геть в такому великому городі не мона собі ніякого ніде чулувіка вибрати? То вже, може, не крути тим носом, нє? Може, вже так не перебирай? Який бере, за такого і йди! Вже ж таки не сама будеш! А за чулувіком».

Я роками відстежувала всі ці емоційні злети й падіння, всі ці фази «заперечення-гнів-паніка-депресія-прийняття» у всіх їхніх можливих крещендо й димінуендо, і аж нарешті дочекалася глибокого, сповненого туги та співчуття мовчання. Тепер мене офіційно не зачіпають. Всі родичі й просто люди з бабиного села вважають, що я невиправна синя панчоха, «нікому не нужна», іноді ламають голову, що зі мною не так, приміряють усім селом на мене всі можливі ярлики. Баба Ганя, як тільки може, захищає мою честь перед всіма сільськими бабами й тітками, які бажають запхати свого довгого носа до мого особистого життя.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Василь Карп’юк.
Дванаціта страва

— Холєра би кі взєла! Побилиси єця!

Вуйко Юра лютивси, бо в него побилиси єця. Але хто таке дурне робит — носит єця в дипломаті?

— А ти, Юро, чиго так носиш єця? — питаласи моя баба Маріка.— Не міг єс обгорнути в казету?

— Иди, Маріко, не джвинди,— вже на бабу лютивси вуйко.— Ліпше бери бігом вжарь ті, шо побикі, аби не розчюрілиси.

— Та шо ти, Юро, та то Світий Вечір! Ике жарити єця?!

— Ну, то я не знаю. Роби з ними, шо хочеш.

Вуйко перестав бабратиси в дипломаті з єцями й подививси на піч, чи нема на кренци{5} икогос рамата{6}. Як уздрів, то втер руки й подививси на мене, шо дивиси на него з печі.

— Здоров, парубче! Хочеш їце жарине?

— Та шо ти, Юро! — знову втрутиласи баба. Я нічьо не вспів відповісти, та й не дуже хотів, бо трохи встидавси. Вуйко хоть і був бабиним братом, але не так зачєста приходив. Був трохи дальшим, бо й жив дальше, і таки багато-куда надовго їхав. Не то шо шє один їго ти й бабин брат вуйко Міхєйло, шо жийе через два плоти. Цего я добре знаю, бо кождий день вижу і ми собі з ним добрі.

— То ти й дитині не дайеш скоромного? — дивувавси вуйко, коли баба й мені заказала їсти єця.

— А дитина шо, не людина? — відивиласи на вуйка баба.

Баба з ним говорила остро, і з вуйком Міхєйлом тоже, як було треба, бо вни оба були молодші від неї.

Та й ни лиш з ними — баба з усіма говорила остро, якшо хтос шос робив не так, як треба. Шо значєт не так, як би хотіла вна сама.

По правді, я любив жарені єця ти й у робітну днину з охотов з’їв би. Та й їв, бо то їце начєс вжарі баба чи мама, і я вже попоїв. А як шє є кулешя зі шкварками, то нема ліпшої їди. Але нині бігме не хотів тих побитих яц. Але не тимой, шо баба казала, шо не можна. Хоть направду, на Світий Вечір ми враз їмо пісно й то таки лиш увечір. Цілий день ніхто нічьо не їст. Шє як я був маленький, то мені давали шос перекусити, але як вже віріс такий, шо пішов у колідники, то бігме ні.

— Ой, бігме, хлопец не ме нині їсти! — казала баба мамі шє зранку, аби мама не подумала дати мені снідані. А про то, шо можна дати їсти скоромне, наприклад, їце, то й мови не могло бути.

Ясно, шо баба не жєлувала мені їди, а дбала за мою душю, аби я вже з маленького привикав і постом собі потрохи зароб’єв на царство небесне. Бо то зробити икіс гріх можна начєс, а відробити їго чимос добрим не так просто. Ну, може, просто, але тєжко й довго. Треба постити, молитиси, слухатиси старших, давати жебракам грошей чи солонини. А до нас рідко жебраки приході. Взимі точно нема. Хіба навесні перед Великоднем можут бути. Чєсом приїхают закарпатчєки. Кажут, шо в них затопило й нема шо їсти, ти й ході тут по хатах і просі. То люди їм так надавуют солонини, шо вни вже ледве несут.

Взимі оце хіба шо вуйко Юра прийшов, ти й то він не просит, а приносит. Він там мав у дипломаті не лиш єця, а шє всєкого. А з того, як він нікуда не пилуєси{7}, видко, шо буде в нас лишєтиси на Світий Вечір. Певно, знов їго жінка від хати спровадила.

Вуйко з вуйнув не то шо би зачєста вадилиси, бо вуйко переважно їде дорогами, шос торгує ти й зароб’єє гроший. А як ненадовго приїхає, то привозит гроший, ти й тогди уже вадіси{8}. А як зважуютси фист, то вуйна вуйка вігонит з хати, бо він жийе у її хаті, він у зєтях.

Тогди вуйко Юра йде до баби або до вуйка Міхєйла. Туда йде, бо такі він з тої хати. Там він родивси. Але оженивси набік. Баба тоже жийе окремо, а в тій хаті лишивси наймолодший Міхєйло. Він не просто собі лишивси, бо їму дали хату, а лишивси з своєв старинев — татом Олексов ти й мамов Аннов, аби їх дотримувати до смерти. То вже мої предід і пребаба, але я їх не памнітаю, бо вни повмирали шє у вісімдісєтих, а я родивси аж у дииностому.

Але переважно вуйко Юра йде до баби, бо вуйко Міхєйло їго чєсом встидає.

— Ти шо, не ґазда в своїй хаті, шо тебе вігоні? — каже він братови Юрови.

І тогди вуйко Юра не має шо їму відповісти, бо видко, шо не є ґаздов, бо жиє на чюжім і не має права, хоть і несе в хату гроші. Але хто таке признає, шо він не ґазда? Тимой Юра нічьо не відповідав Міхєйлови.

Як Міхєйло був у настрої і клав на стіл півлітру, а вуйна Міхєйлиха шос ріхтувала їсти, то вечеряли ти й лігали спати, а рано Юра вертавси д’хаті миритиси. А як Міхєйло не мав настрою, то почєнав встидати брата. Юра цего не любив і переважно ходив до сестри Маріки, мої баби.

Баба николи не встидала вуйка, бо й так знала, шо їму тєжко на души.

Він, може би, й не мусів йти з хати, коли їго жінка нагонила. Силов вігнати не могла. Лиш казала, аби йшов гет. Але вуйко вже сам не хотів сидіти дома, коли жінка їла їму печінки, ти й ишов собі.

У нас дома шє є дідо Андрій, бабин чьоловік, але він тоже не встидає вуйка Юру, бо сам у зєтях. Хоть жиє не в тестевій хакі, бо збудував свою, але на тестевому ґрунті. Ти й навікь якби й на свому, то нічьо би не казав. Дідо в то не мішєєси. Хіба любит повіпитувати, шо сталоси, бо хоче собі всьо знати. Але не судит. Ото як я чюв у церькві, шо піп казав, шо не суди і не будеш сужений, то це икраз дідо цего фист дотримуєси. Певно, точно в него буде царство небесне.

Але таки точно не годен сказати, бо баба зачєста каже, шо дідо йей фист нервує. То шє треба добре порахувати, шо переважит: то, шо дідо нікого не судит, а чи то, шо дуже нервує бабу.

Але дідо добрий чьоловік. На мене ніколи не кричєт ти й не сваритси ни за шо. Але це бабу тоже трохи нервує. Шє як я колис був гет маленьким і мене самого в хаті не лишєли, то лишивси зо мнов дідо. Я собі шос гравси, а дідо чєтав казету. Дідо фист любит чєтати казети, слухати радію, дивитиси телевізор. А я шос гравси коло печі, ти й взєв тоту лопатку, шо нев спузу{9} зі спузарьки{10} вібираєси, але не спузу вібирав, а набрав грани з печи й вісипав на крісло. Грань файно світиласи, але недовго. Скоро почєла тахнути, але крісло почєло диміти. Дідо аж тогди вздрів і бігом вініс крісло надвір і стрєс з неї грань, але мені нічьо не казав. А як прийшла баба, то дуже вадиласи.

— Та ти так хату міг спалити, бахуре пустий! — казала баба мені, а я тогди в голос і на піч.

— А ти, старий, лиш в ту казету лупишси! — вже вадиласи з дідом.— Шо ти такий байдужий? Ніц не варт!

Баба зачєста казала, шо дідо байдужий і фист через це нервуваласи. Але шо ни дідо, ни баба не судили, то вуйко Юра прийшов до нас ти й видко, шо буде лишєтиси на Світий Вечір. Баба навіть нічьо їго не питає, бо вже й так знає. Ти й я знаю, лиш собі дивлюси з печі. Але їця жариного не хочю, бо хоть баба дбає за мою душю й пантрує, аби не їв скоромного, то моя мама аж так страшно не дбає. Коли я ходив до мами в кухню, то мама там жарила пампушки і я їх добре попоїв з кампотом. Лиш казала, аби бабі нічьо не казати, аби баба не нервуваласи. То я собі тихо вернувси в бабину хату, посунув на піч і чекаю, поки за мнов прийде Илько, аби ми йшли колідувати.

Илько — то мій первий брат. Він син маминої сестри. Їх хата мижи бабинов хатов і хатов вуйка Міхєйла. А хата моїх тата й мами трошки вишчи від бабиної хати. Тато з мамов спершу жили разом із дідом і бабов, але відтак поклали свою хату й перейшли туда, як уродивси мій брат Колюсь. Я тоже з ними перейшов, але зачєста в баби ночюю, бо тут є бірше{11} місця і вночє нихто не реве.

— Иди, Иванку, три мак! — Баба поклала на стіл макітру, і я поволи зліз із печі.

Вуйко Юра сидів на стільчику коло стола.

— Може, давай мені? — запропонував він.

— Мирітси,— відказала баба й пішла в кухню.

Дейкі страви на вечерю баба варит в кухні, шо таки прибудована до хати, а шє дейкі мама варит в себе в кухні. У кімнаті, де лишилиси ми з вуйком Юром, варитси лиш вар. А то, з чього йде багато парів, варитси в кухни, аби в кімнаті, де спимо, все не прочютилоси{12} парами.

Мама в себе також варит студинец. Він не на вечерю, а на завтра, на Різдво, але то така страва, шо ’ї тре зварити наперед, насипати в миски й лишити, аби за ніч ймилоси. Лиш так то може бути на завтра готовим. То мама студинец варила в себе, аби нині в бабиній хаті й духу мнісного не було чюти. Бо студинец варитси з головизнини, туда мечєси купу шкірок від солонини, бо від тих шкірок студинец добре ловитси. Але в сам студинец ті шкірки мама не дайе. Вна накладає віночьком у миску файного мнєска, а тогди засипає юшков, проціджуючи через марлю, аби в мисках віглідало файно, аби студинец був чєстенький, без масти. А шо буде смачно, то й мови нема.

Я дуже чекаю того студенцу.

Шкірки тоже гет не вімітуютси{13}. Їх потому по свєтах з’їдає дідо. Баба хоть каже, шо дідо її фист нервує, але видко вна таки щінує{14} їго, бо не раз, як є икас їда, особливо якшо вчєрашна чи передчєрашна, і я її нахожу й хочу з’їсти, то баба каже, аби не їв, шо то дідо з’їст.

Тато враз каже, шо вчєрашний боршь найліпший. То, видко, так вся їда шє ліпшя, як трохи постоїт, і тогди баба найліпшю віддайе дідови.

Але студинец мені й свіжий вдайеси. Я би міг їсти й не застилий, а сербав би юшку з мнєсом, як зупу. Але це нині точно не війде, то на завтра. Нині студинцу навіть мама не даст. Навіть свіжих шкірок не покушію, бо то задуже скоромне, мнісне.

Ниніка мемо їсти пшеницу.

Я вже почєв гонити макогоном той мак по макітри. Пшеницу я тоже люб’ю, але не свіжу, а таку, як буде по свєтах. То як дідо їст по свєтах шкірки з студинцу, то я їм пшеницу. Нині увечір пшениця буде з маком, медом і горіхами. Можна лишку з’їсти, але не знати як наїдатиси нев не буду. Ти й то нихто не застав’єє. Доста взєти всего по лишці, а тогди вже їсти кілько хоч пампушків. А по свєтах пшеницу баба мені розварює на молоці. О, тогди пшениця вже май смачнішя. Шє мечу дві лишки цукру і фист добре.

Добре, шо по свєтах дідо має шкірки й баба не віддайе їму шє пшеницу.

Я трохи втер маку, але рука скоро в’єла. Пробував лівов, але то незручно, то коли вуйко Юра шє раз запропонував помочє, то я радо віддав їму макітрю, а сам сів коло вікна візирати, чи шє не йде Илько, бо я би бігме вже йшов колідувати.

— Идеш, Иванку, нині колідувати? — запитав вуйко Юра.

— Йо.

— Сам ци з кимос?

— З Ильком нанашчєним{15}.

— Ти й ику коліду мети колідувати?

— «Дивная новина».

— А українских чиго ни колідуєте?

— А це йка?

— Це церковна. А ми колис колідували українских, про УПА, про Бандеру.

— Ага, баба казала, шо ви з вуйком Міхєйлом бандерівці.

— Так? — трохи подивувавси вуйко Юра.

— А бандерівці — то шос нефайне?

— Та чиго нефайне? Файне. Лиш за Союзу, як ти був бандерівцем, то скоро забирали на засланє. Аді як мого ти й бабиного первого брата Петра. Аж у Казахстан віслали.

— А хто такі бандерівці?

— Бандерівці — то українці, які хотє, аби була Україна. Ти й богу дєкувати, є.

Сінешні двері рипнули, і я думав, шо то баба або Илько, але на порозі показавси дідо Андрій.

— Слава Йсу!

— Слава навіки Богу! — відповів вуйко Юра.

Видко, вни два на дворі шє си не виділи. Мо, дідо в стайни кутавси{16}.

Вони поздоровкалиси.

— Трохи в гості, Юро? — полегки запитав мій цікавий дідо.

— Та йо, Світий Вечір, ти й, думаю, иду до сестри, ти й з Міхєйлом шє буду.

— Та так,— відповів дідо.— То на Світий Вечір так годитси. Ти давно з дороги віїхав?

— Нині рано,— відказав вуйко.

— А шо дома? Не повертав?

— Повертав,— гірко усміхнувси вуйко.— Але не надовго.

— Е, то баби,— махнув дідо руков.

— Вуйко знає бандерівскі коліди! — втрутивси я, бо ми з вуйком ни договорили, а я вже заінтересувавси, шо то за коліди.

— Та, то файно,— кивнув дідо.— Колис всі такі колідували.

— Але баба казала, шо як був Союз, то колідувати не давали.

— Не давали,— усміхнувси дідо.— Колідували без даваня.

— А шо це й так було без даваня, то можна було вже й бандерівскі колідувати,— додав вуйко.

— А які це коліди? Ану шос заколідуйте…— просив я.

Вуйко вже дотер мак і поклав макітру на стіл, а тоді тихо почєв:

Нова радість стала, яка не бувала,
Бо УПА на командира «Чупринку» дістала.
Просим тя Ісусе, щодня, щогодини:
Поможи му окупантів вігнати з Вкраїни.

Вуйка підтримав дідо, так шо вни оба вже колідували, аж доки не зайшла баба.

— Гов, а шо ви розбагакалиси, як дєки{17}? Шє ни вечеряли, а вже колідуєте! Ану йди, Андрію, шє внеси води. А ти, Юро, підклади ватру. За свєта наколідуєтеси.

Я був не дуже довольний, шо баба нас перервала, але як глипнув у вікно, то вздрів, шо вже йде Илько.

— Бабо, де моє дранькі{18}?! — я бігом спохопивси, шо шє не зібраний.

— Та на печє має бути, я поклала, аби нагрілоси,— баба зазирнула на піч і відгорнула ліжник, на икому я сиґів, коли був на печє.— Певно всьо перемнєцкав уже. Икий тепер меш ити? — дорікнула.

Я трохи скрививси, бо не любив, як баба так говорила.

— Але нічьо,— додала мнєкше, дістаючи мої штани і свидир.— Не йдеш до вінчіня.

Ми з Ильком договорилиси за днини обійти нижну Царину, а тогди вернутиси д’хаті повечеряти й після вечері піти на Ґрунь.

Так і зробили.

Сніжок був невеликий. Трохи підмерзло, і ми бігали, як треба. Чи як давалоси.

— Пускаєте колідників? — ми кричєли під вікнами. А як нас не чюли знадвірю, то ми таки йшли в сіни й кричєли, аби добре вчюли.

Всі пускали. Такого не було, аби хтос не пускав. Але то собі такий звичай питати. Хоть баба казала, шо колис могли не пускати. Ци боялиси комуністів, бо за Союзу за то карали. А ци таки не мали шо колідникам дати. Бо колис були тєжкі чєси. «То тепер добре,— каже баба.— Є шо їсти, ти й всьо є. А колис не було. Навіть не то шо не було за шо купити, а й не було шо купити».— «Та як не було, а в магазинах?» — я не годин був повірити. «Тепер є, а колис були голі полиці. Їсти самі собі старали. Але аби купити шос файне зібратиси, то бігме не було».

— Христос си рождає! — віталиси ми, коли входили в хату, а тогди казали слова й колідували. Борзо колідували. Так лопотіли, як трактор. Як чєсом хата була під горбом і я задихувавси, бо не вспівав так борзо йти, як Илько, бо він старший ти й дужший, то в хаті я трохи колідував, а трохи віддихувавси, з’їдаючи по словови. Добре, шо Илько не чекав на мене, а гнав далі за текстом і на цім ми не мали затримки.

У деєких хатах уже вечеріли ти й нас кликали за стіл.

— Беріт по пампушкови,— казали.

— Ану идіт, чюкь…— припрошували.

— Діковать, але ми шє не вечеріли,— відказував я ци Илько, і ми борзо йшли далі.

Я вже не був фист жіден тих пампушків, бо такі доста нині з’їв, а Илько відай шє ніц не їв, тимой так гонив. Він такі старший від мене на два роки, то, видко, нанашка ни давала їму їсти ніц. А по дорозі пампушків ниде ни брав, бо то треба перший раз з’їсти дома пшениці.

Але на нижній Царині ни багато хат. Твердюки, Ґуц, Микитини, Курилови, Штефанишини, Гафійчєни, Слижуки, Титєнчєни ти й всьо. То ми цисе обійшли доста скоро.

Деєкі ґазди, як всьо зріхтували, то сідали ти й собі вечеріли навіть за днини, але в нас — ні. У нас в родині чєкали, коли зийде першя зірниця. Єкби ви знали, икий Илько був радий, коли вздрів тоту зірницу! Він так перси д’хаті, шо вже ни хотів повертати до Титєнчєних. Але я їго впросив, бо там два рази дают на коліду, бо в одній хакі жиют старі ти й малі. Ну, якби дідо з бабов ти й їх син із жінков. І кождий дає на коліду. Деєкі були, шо скупувалиси і лиш одни давали з хати, але ці — ні. Враз давав і старий, і малий. Це Илька вже злакомило, і ми цю хату шє взєли.

На бабиному подвір’ї розійшлиси — я в хату, а Илько пішов до себе д’хаті. Договорилиси, шо вечеряємо і тогди я за ним поверну й підемо на Ґрунь.

Коли я ввійшов у хату, то всі вже були на місци — тато з мамов, дідо з бабов і вуйко Юра. Малий Колюсь спав на печє. На столі всьо вже було готово. Ми віговорили «Отче наш» і сіли за стіл. Кождий взєв по лижці пшениці, а далі всего по лижці.

Гриби. То тато так їх називає. Хоть то собі такий пісний студений боршь із грибами. Але я їго не дуже люб’ю, тимой беру лишку зразу після пшениці, аби скорше покушіти й бірши не брати.

Я чув по телевізору, шо на Світий Вечір має бути дванаціть страв і враз хоків, аби в нас тоже так було, але мама з бабов то не зраховували. Варили собі то, шо знали і шо хотіли, і за дванаціть ни питали.

— Добре, шо є шо їсти,— знов повторювала баба.

Бабі добре — вна стара ти й ’ї ни интересно, а мені интиресно. То я все собі пробую рахувати.

Пшениця — раз.

Гриби — два.

Пісні голубці з квашеної капусти — три.

Бурка до голубців — чотири.

Я вже всьо рахую до страв: і бурку, і хліб, аби лиш нарахувати дванаціть.

Хліб — п’єть.

Пироги з маком — шість.

Оселедец — сім.

Жарина риба — вісім.

Салат із бурака ти й шє з чьогос — дев’їть.

Пампушки — десіть.

Вар — одинаціть.

Я аж в долоні сплеснув, коли не дорахувавси одної, бо з кождов стравов росла надія, шо таки дорахую до дванаціти. Але одної страви таки забракло. Думав порахувати як дві страви пампушки, бо є самі пампушки, а є пиріжки з повидлом, але то з того самого тіста і в одній мисці. То кого я буду дурити?

— Мамо, зріхтуйте шє шос, бракує шє одної страви, аби було дванаціть.

— Та шо я тобі зріхтую,— розвела руками мама.— Хіба студинец,— пожартувала.

— Йо, давайте студинец! — я зрадувавси, хокь знав, шо не довго тої радости.

— Ану ціхо! — нас присікла баба.— Зараз я вам дам такий студинец, шо душно стане.

— Та від студинцу не стане душно,— усміхнувси вуйко Юра, але баба на него так подивиласи, шо їго усмішка начєс пропала.

Загалом файно собі вечеряли, шос говорили, аж тут прийшли Ирстина з Паютов тети Одарки колідувати. То поки вни колідували, я собі думав: «Бідонько гіренька, поки я сижу ти й їм — вечір втрачєю». То ясно, шо Ирстина з Паютов усі гроші не збирут, бо ґазди собі старают, аби всім дати. Близким — по два гривні, дальшим — по гривниви. А фамілія таки й по п’єтці може дати. Але шо стайеси, коли вечір минає? Люди лігают спати. А Ґрунем тєжши ходити, як Царинов. То, шо ми бігом оббігали по рівненькому, то дурниці. А зараз прийдиси йти вгору ти й в долину… То це вни доколідували, дістали гроші, повінчювали, і таки зразу за ними я був у дверях. Вже біг до Илька.

Ґрунями було ходити ни лиш тєшко, шо догори, а й ховско, бо таких, як ми, вже трохи походило ти й вховзало, так шо я ни раз бехнувси. Але шо було веселіше, шо як ми трохи вмучювалиси й нам ґазди казали сідати з ними до столу, то ми вже сідали, бо вже пшениці дома з’їли, ти й можна було всєкого їсти. Ясно, шо скрізь було пісно, але кожда ґаздиня шє шос своє прибагала. Ци то икіс фасулі, ци то пироги з капустув, а ци прироги з афинами з морозілки, шо як свіжі. А в Лабачука взагалі була капчена риба. Я був з’їв два куски. Казали, аби шє їв, але я бігме ни хотів, бо такі дома попоїв, ти й по дорозі нахапавси пампушків, а понапивавси газованих водичьок, шо вже калюх{19} був, як бубень. Добре, шо ми ходили, ти й то втрісалоси.

А ґазди радо нас припрошували до столу й дєкували за коліду, так шо нам файно й приємно ходилоси. А з оцев капченов рибов я нагадав иншу історію про рибу, шо мині тато розказував. Бо він тоже колис малим ходив колідувати. Але то шє було в тот чєс, шо ни можна було колідувати й ни було доста їсти. За Союзу. То тато так прийшов в одну хату, заколідував файно, ти й їго закликали за стіл. А на столі тоже була риба, але жарина. Дома тато такої риби взагалі ни мав, ти й почєв їсти, бо ни був такий нагодований, як ми тепер. А в тій хаті тоже була собі дівчинка, донька тих ґаздів. Не знаю, чиго вна сама ни ходила колідувати, може, тоже прийшла на вечерю. Але так шо вна була дома й виділа, як тато їст жарину рибу. Дивиласи-дивиласи, ти й заголосила, бо думала, шо тато всю рибу з’їст. А в них тоже не зачєста була риба на столі, бо ни в кого не була зачєста. То тато то любит згадувати з усміхом. Не знаю, ци він там всю рибу з’їв ци не всю, але є шо згадати. Ніби й невеселий спогад, але добре, шо тепер за рибов нихто не голосит. Навіть якби й усу з’їв.

Ми з Ильком фист входили. По дорозі стрічєли инших колідників, стрілєли пікарди, прикидали, скільки заколідували… Нарешкі всьо обійшли, шо мали, навікь за верх пішли до Дмитришиного. Ни полінувалиси.

Назад в долину зійшли дес коло одинацітої. Повернули до нанашки й там поділилиси грішми. Вішло по 34 гривні. Це мені стане на магнітофон і шє лишиси на два «Снікерси». Тато казав, шо як заколідую триціть гривнів, то передаст Богданови Сенчєному, аби він купив мені в Кутах на базарі магнітофон. Я дуже хочу магнітофона. Буду собі включати касети. Але касету тоже треба купити, то певно мені лишитси лиш на один «Снікерс».

Я йшов собі тих пару кроків від нанашки до бабиної хати й мріяв про магнітофон. Думав, зараз лєжу в баби на піч і буду шє трохи лежічє мріяти, а відтак буду фист спати, бо дома, певно, вже всі сп’є. Але шє знадвірю вчув, шо в хаті набуток. Ага, то ж є вуйко Юра, ти й, певно, засиділиси з татом ти й дідом. Але як відкрив двері, то уздрів шє вуйка Міхєйла.

— Христос си рождає! — привітавси я.

— Славити Христа! — відповів вуйко Міхєйло.— З коліди, Иванку?

— Йо, фист находилиси,— відказав я, а сам думав: и, то як так, то спаня шє скоро не буде.

Вуйко Міхєйло приніс вечерю. Бо то є, шо несут вечерю перед тим, як самі сідают вечеріти. Але вуйко певно ніс до нанашки, бо до неї ближши. А тут вже знав, шо є вуйко Юра, то тоже приніс. Але шо їго домашні вже, певно, сп’є, то д’хаті ни спішит. Вуйко любит посидіти.

— Шо заколідував? — поцікавивси мій цікавий дідо.

— Триціть чотири гривні,— я сказав гордо.

— Йо, ти всьо розказуй,— сказав тато, маючи на увазі, шо не треба нічьо розказувати.

— Ти й шо купиш? Лижі? — запитав вуйко Юра.

— Нє, магнітофон. Богдан Сенчєн мині привезе.

— Ану заколідуй шє мині,— попросив вуйко Юра,— бо я шє не чюв, як ти колідуєш.

А мені шо? Буде на шє один «Снікерс». Я став на дверях так, як то має бути, ти й віколідував. Вуйко дав на коліду, всі пофалили, і я став шє довольніший, як був.

— А заколідуйти шє ви, вуйку,— шос мені закортіло дослухати вуйкову коліду, шо він почєнав удень.— Ту, шо ви вдень почєнали.

Їго очі задоволено усміхнулиси.

— Памнітаєш, Міхєйле, «Нову радість…»?

— Та чиго бим ни памнітав?

— Нє, але не церковну, а бандерівску.

— І ту памнітаю.

— А ти, Маріко? — вуйко звернувси до баби.

— Йой, нашо вам то,— махнула руков баба.— Колідуйте церковну.

— Ні, давай, Міхєйле…— сказав вуйко Юра, й вни завели.

Нова радість стала, вже УПА повстала,
До УПА іде весь нарід добиватись права.
По всій Україні вороги панують,
Нашу неньку Україну усюди плюндрують.
Вже УПА повстала з синів України,
І не зроблять воріженьки з наших сіл руїни.
Не сумуй, народе, клянемося нині,
Що збудуєм тобі волю і славу Вкраїні.

— А вібороли! — сказав довольний вуйко Міхєйло.— Хлопці ишли на смерть і гинули. Сиділи криївками, аж доки їх гет не віловили й ни перебили.

— Та ни всіх,— заперечив вуйко Юра.

— Ни всіх. Багато в Сибірах відсиділи ти й вернулиси, богу дєкувати. Але я то кажу, шо за шо УПА бороласи, то й віборола. Тогди хто би сказав, шо буде Україна, ти й така велика? А тепер є! Ясно, шо маскалота наслідила, ти й шє довго треба буде за ними чєстити, али такої України, як тепер, шє ни було.

— О, я памнітаю, як партизани били руских на Кородистім,— озвавси дідо.— Це було сорок п’єтого року на саме Відорші.

— То на Кородистім були рускі? — здивувавси я.

— Йо, їх було дев’їтьдісєть. Закватирували в школі. А партизани їх оточєли й зачєли стрілєти. А ті собі відти стрілєли. Так шо кулі летіли аж до нас туда. Я пшов там д’дорозі подивитиси, як стрілєют, а це кулі почєли бриніти такі коло мене. Лиш бринь — і в землю. То я вже тогди пшов у хату. Але видів, як штири руских впало. А потому рускі пішли в той бік, звідки в них стрілєли, і почєли палити хати. Штєфанічєного першу запалили. Вітак зачєли палити в Сеньки Кирчікової, шо Дмитро Федорів тримав доньку її. Запалили туда за рідом шос сім хатів. То до двечіру стрілєли. Тогди був найбірший бій у Брустурах. Доти ни було і після не було. Космачами туда було, а тут ні.

— Ану пускай стакан,— вуйко Юра звернувси до діда, коло икого стояв пугарик{20} з горівков.

— Дай Боже,— дідо напивси до вуйка Юри, перехилив стакан, втерси рукавом і закусив сушеницев з вару. Тогди стрєс стакан і насипав горівки вуйкови.

Вуйко пустив далі, і так обійшло колом — дідо, вуйко Юра, тато й вуйко Міхєйло. Мама вже пшла вкладати малого Колюся, а баба пішла спати в сусідну кімнату. Я ніби тоже вже пішов до спаня, бо віліз на піч ти й накривси ліжником, але шє не спав, а таки з интересом слухав. Дідо шє мині николи ни розказував про ці кулі, шо бриніли й падали в сніг. Мо, шє шос розкажут. Хлопи при горівці всєкого интересного розказуют.

— Я тоже мав прєчку{21} з рускими,— почєв вуйко Міхєйло.— То вже було дилеко по войні, бо у войну я шє був малий. То було дес у підісєтих. Я тогди був у полонині. Ади таки пас вівці. А наші шє воювали. Хоть було по войні, але партизани собі мали криївки ти й били руских, коли могли. А я шо ходив туда-суда, то мнов перефавали штафети. Аді Андрій Федюків чи Никола Петришин. Вни були ніби на селі прості ґазди, але всьо знали, шо в сіліраді робитси й передавали мнов штафети{22}. А я знав під иков плитов у Ґреготах то лишєти і всьо. Але рускі икос мене віслідили і ймили в лісі. Такі під Веснарьков. Ти й кажут мені, аби казав, де «бандити» ховаютси.

— А ти шо? — дідо з цікавостев слухав.

— А я кав, шо нічьо не знаю. Я перепудивси,— вуйко перевів на мене очі.— Тобі кілько, Иванку, років?

— Шість.

— О, а я був трохи бірший, мав десіть. Мене тогди один взєв за прошивку й потєг до потоку. Там була трохи кирничка і він мене головов у воду. Топив! Я думав, шо мені вже амба. А він тогди мене вітіг і знов питає, де бандити ховаютси.

— Ти й ви сказали? — я дуже переживав за малого вуйка ти й наших «бандитів».

— Ні, я почєв голосити, ти й мене пустили.

— А ви такі не знали?

— Та знав, шо вни мают криївку дес коло Студеного Чуркала, але то не можна було казати, бо їх би віловили.

Вони далі собі шос говорили, а мині все в голові крутилиси слова «не можна було казати, бо їх би віловили». А потому я нагадав собі про магнітофон, шо скоро буду мати. А потому я ніби далі колідував, але вже ходив не селом, а лісами.

Ми з Ильком оба ішли нічним лісом, але ніц не боялиси, бо не було гет темно. Нам файно вісвічював сніг из землі, а шо ліс був доста рідкий, то й місіць з неба. Ми дерлиси такими жбирями{23}, шо страшне, але икос віходило пролазити далі й далі. Відкис була страшна сила. Я аж сам із себе дивувавси.

— Ти диви,— казав я Илькови.— Коли ми ходили колідувати на Ґрунь, то я ледви ходив, а тут иду легко, як олень.

— Та бо тут инакше, як було там. Тут ми ни идемо, а линемо.

— Шо робимо? — я шос ни зовсім зрозумів Илькову бесіду.

— Линемо, браччєку, линемо,— усміхнувси Илько.

Я ни видів їго лиця, бо він ишов перед мене. Точніше, ни мав би видіти, але икос видів.

Поки я думав, як це так вішло, ми уже стали перед иковс великов плитов.

— Пускаєте колідників? — зашипотів Илько.

— Пускаємо, пускаємо…— відповіли з-за плити, і вна відхилиласи, як дверцєта.

— Христос си рождає! — привітавси Илько.

— Славімо Христа! — відповів чьоловік, шо відкрив хід.

— Це запасний хід,— говорив він далі.— Перший зверхє, али ми їго на зиму замурували й ни ківаємо. А тут икрас є потічьок, то як крайно треба, можемо ним війти. Ци зайти.

Це було ни шо инше, як справжна криївка партизанів. Може, тих самих, шо їм вуйко Міхєйло носив штафети. Ци тих, шо били москалів на Кородистім, шо видів мій дідо.

Ми пшли за цим чьоловіком вузким проходом і вішли до май біршої кімнати. Там сиділо шє пару хлопів і вечеряли при свічці.

Ми привіталиси, як треба, і зачєли колідувати. І хоть наперед ни договорєлиси, ти й Илько може взагалі тої коліди ни знає, бо й я лиш нині вчюв від вуйка Юри, але оба затігли «Нова радість стала, вже УПА повстала». Ці чьоловіки, шо були в криївці, дуже радісно усміхалиси, бо то вни й були цими вояками УПА.

Як доколідували, то вояки нас закликали до столу.

— Ану лиш идіт, озміт шос.

На столі була пшениця, вар, гриби, і ни лиш такі, шо як боршь, шо любит мій тато, а й квашені, і шє йкіс. А шє були кубаси і студинец. Я чєсто відививси.

— Ну, а як ви їсте кубасу, як то на Світий Вечір має бути пісно? — запитав здивовано.

— Нам можна,— відповів вояк, шо нас стрічєв.— Воїнам дозволено їсти скоромне хокь коли.

— Вири? — мені не вірилоси.

— Йо, наш капелан казав, шо церьквов позволено.

— Нічьо собі.

— Навіть у Великий піст можна їсти скоромне,— вдоволено говорив вояк.

— Ага, можна, лиш би було,— усміхнувси инший.

— Так шо, якшо хочєш у пісні дни їсти кубасу і студинец, то ходи до нас.

— Иванку, иди їж студинцу! — мене розбудив дідів згук.

Я прошумавси, протер очі й підоймивси на печє. Усі за столом сиділи, як сиділи — дідо, вуйко Юра, тато і вуйко Міхєйло. І хата була та, шо була, і вечеря та сама, лиш мижи мисками з піснов їдов стояла миска студинцу.

— Йой! Та то Світий Вечір! — я сплеснув у долоні.

— То вже минула північ, вже зайшло Різдво,— усміхнувси вуйко Юра.

— О! То це дванаціта страва! — втішивси я, злізаючи з печі д’столови.— Добре, шо баба вже спит.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.