Джордан Роберт

Колесо Часу. Тінь, що сходить : роман : Кн. 4 / Роберт Джордан ; пер. з англ. О. Пархомець. — Тернопіль : Навчальна книга – Богдан, 2022.  — 912 с.

ISBN 978-966-10-8385-0

Тінь сходить, щоб вкрити мороком усе людство. Печаті Шайол Гулу слабшають, а міазма зла вже просочується крізь шпарини в’язниці Морока. Тепер наших героїв чекають несподівані смертоносні випробовування. Неспокій запанував і в Тар Валоні. Невже Біла Вежа, твердиня безпеки, похитнеться? Перрин ступить на Шляхи, аби дістатися свого рідного селища, де білоплащники полюють на чоловіка із золотими очима. Та його там чекатимуть трагічні вісті і важкі випробовування. У Твердині Тіра Ранд зважує свої наступні кроки. Його подальша доля вирішуватиметься на землі аїльців. І врешті він вчинить так, як того ніхто не очікує: ні Морейн, ні Чорна Аджа, ні тіренська знать, ні Еґвейн чи Найнів. Проти Тіні, що сходить, повстає Відроджений Дракон…

Robert Jordan. The Shadow Rising
Copyright © 1992 by The Bandersnatch Group, Inc.
The phrase “The Wheel of Time”
and the snake-wheel symbol are trademarks of Bandersnatch Group, Inc.

All rights reserved.

Interior art by Matthew C. Nielsen and Ellisa Mitchell

Переклад з англійської Олени Пархомець

Карти Олега Кіналя

Охороняється законом про авторське право.

Жодна частина цього видання не може бути відтворена
в будь-якому вигляді без дозволу видавництва.

«Навчальна книга — Богдан», просп. С. Бандери, 34а, м. Тернопіль, Україна, 46002.

«Навчальна книга — Богдан», a/c 529, м. Тернопіль, Україна, 46008.

У випадку побажань та претензій звертатися:
т/ф (0352) 520 607 office@bohdan-books.com

Інтернет-магазин «НК Богдан»:
www.bohdan-books.com mail@bohdan-books.com

т. (0352) 519 797, (067) 350 1870, (066) 727 1762

Електронні книги: www.bohdan-digital.com

Гуртові продажі: т/ф (0352) 430 046, (050) 338 4520

м. Київ, просп. Гагаріна, 27: т/ф (044) 296 8956; (095) 808 3279,
nk-bogdan@ukr.net

Інтернет-магазин «Дім книги»: dk-books.com

т. (067) 350 1467; (099) 434 9947

Присвячую
Роберту Марксу,

письменнику, вчителю, науковцю, філософу,
другу та натхненнику

Тінь зійде на весь світ і затьмарить усі землі, до найменшого куточка, і не буде ні Світла, ні безпеки. І він, хто народиться на світанку, народиться від Діви, за пророцтвом, простягне свої руки, щоб схопити тінь, і світ закричить від болю спасіння. Уся Слава Творцеві, і Світлу, і тому, хто відродиться. Нехай Світло врятує нас від нього.

З Тлумачень Караетонського циклу.

Серайн дар Шамелл Мотара,

радниця-сестра Комаелл,

Висока королева Джараміду

Розділ
1

Насіння тіні

Обертається Колесо Часу, грядуть і минають Епохи, залишаючи по собі спомини, що стають легендами. Легенди блякнуть у пам’яті й перетворюються на міфи, а коли Епоха, що їх сотворила, повертається знову, про них уже й згадки розвіялися. В одній із таких Епох, яку дехто називає Третьою — в Епосі, яка ще має настати і яка водночас давно проминула, на просторих рівнинах Каралейнського степу здійнявся вітер. Вітер цей не був початком. В обертанні Колеса Часу нема ні початку, ні кінця. Проте одним із нескінченної вервечки початків цей вітер все ж таки був.

Під вранішнім сонцем вітер здіймався на північ та захід, розколихуючи безмір трав і поодинокі хащі, проносячись над стрімкою рікою Луан, повз затуплене ікло Драконової гори — легендарної гори, яка височіє над зеленими хвилями пагорбистої рівнини так високо, що хмари огортають її значно нижче від затуманеної вершини. Драконова гора, де завершив свій вік Дракон — а разом з ним, подейкують, і Епоха Легенд — і де, згідно з пророцтвом, він відродиться знову. А можливо, що й вже відродився. Вітер дме на північ і захід, через селища Джулд, і Дайрейн, і Аліндейр, де мости, немов кам’яні мережива, перекинулися до Сяйливих Мурів — велетенських білих мурів міста, яке багато хто називає найвеличнішим у світі. Тар Валон. Місто, якого щовечора лише торкається тінь Драконової гори.

По той бік муру будівлі, зведені оґірами добрячих дві тисячі років тому, здавалося, проростали прямо із землі або ж були створені вітром і водою, а не збудовані руками, хай навіть й уславлених оґірів-каменярів. Одні споруди були подібні на птахів, що розкинули крила в польоті, інші — на велетенські мушлі з далеких морів. Стрімкі вежі, що звужувалися доверху, мерехтіли брижами чи закручувалися в спіралі; їх з’єднували мости, котрі часто не мали билець, — що висіли у повітрі, простягаючись на сотні футів. Лише ті, хто давно мешкали у Тар Валоні, не витріщалися на все це, як сільські простаки, що ніколи не покидали своїх ферм.

Біла Вежа — найвеличніша з усіх — височіла над містом, виблискуючи на сонці, неначе відполірована кістка. «Колесо Часу обертається довкола Тар Валона, — кажуть містяни, — а Тар Валон обертається довкола Вежі». Це перше, що побачать мандрівники, прямуючи до Тар Валона, ще до того, як їхні коні ступлять на міст, — а капітани річкових суден угледять її, щойно на обрії забовваніє острів: Вежа відблискуватиме промінням, немов маяк. Не дивина, що велетенська площа навколо оточеної стінами території Вежі здавалася меншою, ніж була насправді, маліючи під могутнім поглядом Вежі; люди ж на ній здавалися комашками. Навіть якби Біла Вежа була найменшою у Тар Валоні, уявлення про те, що вона — серцевина могутності Айз Седай, тримало острівне місто у побожному трепеті.

Попри велику кількість людей, площа не була заповнена всуціль. По боках бурхливим потоком тіснився натовп, прямуючи у своїх щоденних справах, але ближче до Вежі потік рідішав, аж поки біля високих білих стін не відкривався голий край бруківки завширшки щонайменше із п’ятдесят кроків. Звісно, в Тар Валоні шанували Айз Седай, і Престол Амерлін панувала у місті, як і серед Айз Седай, — однак майже ніхто не хотів наближатися до осередку їхньої сили ближче, аніж це було б необхідно. Одна справа — пишатися розкішним каміном в залі, але зовсім інша — самому стрибати у вогонь.

Мало хто з людей підходив ближче до просторих сходів, що вели досередини Вежі, до вигадливо різьблених дверей, — таких широких, що крізь них пліч-о-пліч могла б увійти дюжина людей. Двері були відчинені, немовби запрошували увійти. Завжди знаходився хтось, хто потребував допомоги Айз Седай — чи відповіді, котру, на його гадку, могла дати лише Айз Седай; і всі вони прибували і здалеку, і з ближніх країв: з Арафелу, з Ґелдану, із Салдеї чи Ілліану. Багато хто справді отримував допомогу чи пораду, — хоча часто не зовсім ту, на котру очікував чи сподівався.

Мін накинула широкий каптур свого плаща, сховавши обличчя в глибині його тіні. Хоча надворі стояла спека, вбрання на ній було достатньо легким, аби не привертати уваги до дівчини, яка вочевидь соромилася. Багато хто ніяковів, коли заходив у Вежу. Дівчина не вирізнялася чимось незвичним. Темне волосся відросло від часів її останнього візиту до Вежі, хоча все ще не сягало плечей, а проста блакитна сукня з вузькими смужками білого мережива з Джерекруз на комірі та манжетах пасувала б доньці знатного фермера, що святково вирядилася задля Вежі, — як й інші жінки, що крокували широкими сходами. Мін сподівалася, що не надто відрізнятиметься від них. Вона змусила себе припинити витріщатися, як робила досі, щоб зрозуміти, чи поводяться вони якось інакше. Я зможу, казала вона собі.

Вона здолала до такої міри довгий шлях, що вже не могла відступити. Сукня вдало маскувала Мін. Всі, хто знав її у Вежі, пам’ятали молоду дівчину з коротким волоссям, що завжди вбиралась у хлопчачий каптан і бриджі й ніколи не носила сукні. Тож це вбрання просто не могло не бути хорошим маскуванням. У неї не було вибору. Справді не було.

Всередині все хололо, що ближче вона підходила до Вежі, — і все міцніше її рука стискала клунок, притулений до грудей. Там лежав її звичний одяг, — міцні чоботи та все інше добро, хіба окрім коня, якого вона залишила в заїзді неподалік від площі. Якщо пощастить, за кілька годин вона знову буде разом зі своїм мерином, — прямуватиме до Острейнського мосту і далі, дорогою на південь.

Насправді Мін не прагнула знов залізти на коня так скоро, — після тижнів, проведених у сідлі без жодного дня відпочинку; однак їй дуже хотілося якнайшвидше облишити це місце. Біла Вежа ніколи не славилася гостинністю, але тепер вона навіювала не менший жах, аніж в’язниця Морока в Шайол Гулі. Затремтівши, дівчина пошкодувала, що взагалі згадала про Морока. Цікаво: невже Морейн думає, що я поїхала лише на її прохання? Світло, поможи мені, — поводжусь, як дурне дівчисько. Через якогось дурного чоловіка!

Вона важко ступала сходинками — кожна була такою широкою, що доводилося робити два кроки. На відміну від інших, Мін не зупинялася щоразу, щоби шанобливо поглянути на бліде осердя Вежі. Вона просто хотіла довести справу до кінця.

Всередині розташовувався великий круглий передпокій, оточений арками, але прохачі збилися купкою в центрі кімнати, перемішані під пласкою купольною стелею. Долівка зі світлого каменю була зачовгана й відшліфована незчисленною кількістю ніг, що ходили тут упродовж століть. Усі переймалися лише тим, де вони — і заради чого тут опинилися. Фермер з дружиною, вбрані у грубі вовняні одежини, стискаючи мозолясті руки одне одного, терлися плечима об купчиху, вбрану в шовк і оксамит, а покоївка за її спиною стискала невеличку, оздоблену сріблом скриньку, котру, без сумніву, її господиня вручить у дар Вежі. За інших обставин купчиха задерла б носа, побачивши селян, що підступили так близько, та й самі вони напевно вдарили б чолом на знак вибачення — і позадкували б. Але не тут. І не тепер.

Серед прохачів було лише кілька чоловіків, — але це не дивувало Мін. Більшість чоловіків нервували поруч із Айз Седай. Усім добре відомо, що саме чоловіча частина Айз Седай у часи, коли вони ще існували, була винна в Світотрощі. Три тисячі років минуло, — а це й досі пам’ятали, хоча час і змінив безліч деталей. Дітей досі лякали розповідями про чоловіків, що направляють Єдину Силу; чоловіків, що приречені збожеволіти через зурочену Мороком саїдін, чоловічу половину Істинного Джерела. Ще жаскішими були історії про Льюса Теріна Теламона, Дракона, Льюса Теріна Родичевбивцю, який розпочав Трощу. Направду дорослі теж добряче лякалися цих казочок. У пророцтві говорилось, що Дракон відродиться в годину найбільшої потреби роду людського, щоб зійтися в бою з Мороком у Тармон Ґай’дон — Останній битві; але це ніяк не впливало на те, як люди сприймали зв’язок між чоловіками та Силою. Усі Айз Седай не оминули б чоловіка, що здатен направляти; із семи Адж Червоні не обмежилися б лише цим.

Усе це не мало жодного значення, коли потрібна була допомога Айз Седай, — однак не так багато чоловіків почувалися б спокійно, якимось чином пов’язавши себе з Айз Седай чи із Силою. Зовсім небагато, — окрім, звісно, Охоронців, кожен з яких перебував у зв’язку з котроюсь Айз Седай; але навряд чи можна вважати Охоронців звичайними чоловіками. Є така приказка: «Чоловік швидше відріже собі руку, щоб позбутися скалки, аніж попросить допомоги в Айз Седай». Жінки вважають це затятою чоловічою дурістю, — але Мін чула, як дехто щиро вважав, що втрата руки — це найліпше рішення.

Їй було цікаво, що ці люди зробили б, якби знали те, що знає вона. Мабуть, порозбігалися б з вереском. А якби вони знали причину її відвідин Вежі, то вона певно не дожила б до моменту, коли її схопила б варта, щоби кинути до в’язниці. У Мін тут були друзі, — але у них не було ні сили, ні влади. Якби її наміри розкрили, то малоймовірно, що вони зуміли б їй допомогти: радше вона б потягла їх із собою на шибеницю чи до ката. Це, звісно — якби вона дожила до вироку; ймовірніше, їй стулили б рот назавжди ще задовго до суду.

Мін відкинула такі думки. Якщо вже я влізла в це, — то й виберуся. І хай Світло спопелить Ранда аль’Тора за те, що вплутав мене в це!

Троє чи четверо посвячених, одноліток Мін або ж трохи старших, кружляли кімнатою й тихо перемовлялися з прохачами. На них були прості білі сукні без оздоб, із сімома кольоровими смужками на подолі, що позначали кольори різних Адж. Час від часу в передпокої з’являлася послушниця, — молода жінка чи дівчина, вбрана в біле, — щоб запросити когось пройти углиб Вежі. Прохачі завжди слідували за послушницями з дивним виразом: збуреного бажання та водночас — незграбної неохоти.

Мін вчепилася у свій клунок, щойно одна з посвячених зупинилася перед нею.

— Хай Світло зійде на вас, — байдуже мовила жінка з кучерявим волоссям. — Моє ім’я — Фаолін. Чим Вежа може допомогти вам?

Смагляве кругле обличчя Фаолін виражало спокій людини, що виконувала нудну роботу, хоча залюбки зайнялася б чимось іншим. Можливо, навчалася б; Мін небагато знала про посвячених. Навчалася, щоб стати Айз Седай. А втім, важливо лише те, що очі посвяченої не засвідчили впізнавання: адже вони вже зустрічалися у Вежі, хоча лише мигцем.

Мін опустила голову із вдаваним зніяковінням. У цьому не було нічого дивного: багато хто з селян справді до кінця не розумів різниці між посвяченими та Айз Седай. Прикриваючи обличчя краєм каптура, вона відвела погляд від Фаолін.

— У мене є питання до Престолу Амерлін, — почала вона, однак затнулася, коли троє Айз Седай увійшли оглянути вестибюль: двоє в одній арці, третя — в іншій.

Посвячені й послушниці присідали в реверансах, коли проходили поблизу Айз Седай, — однак продовжували виконувати свої обов’язки, хіба трохи бадьоріше. Ось і все. Інша справа — прохачі. Здавалося, у них у всіх перехопило подих. Мабуть, їм враз захотілося опинитись подалі від Білої Вежі, від Тар Валона. Перед ними постали троє жінок, чий вік неможливо було визначити, троє жінок на початку свого розквіту, — однак уже зрілих; значно старших, аніж здавалося завдяки їхнім гладеньким щокам. У Вежі, втім, це було нормальним явищем. Плин часу не зачіпав жінок, котрі тривалий час направляли Єдину Силу, — на відміну від усіх інших. У Вежі Айз Седай виказував не золотий Великий Змій, а їхні нев’янучі обличчя.

Натовпом пронеслася хвиля реверансів, і кілька чоловіків рвучко вклонилися. Двоє чи троє з присутніх навіть припали до підлоги. Заможна купчиха здавалася переляканою, а фермерська пара поруч витріщилася на жінок, немов на істот, що постали з легенд. Більшість знали про манери в присутності Айз Седай лише з чуток; навряд чи хтось із присутніх раніше бачив Айз Седай, — хіба що тарвалонці, та й ті не так близько.

Одначе Мін затнулася не зовсім через Айз Седай. Інколи, — доволі рідко, — перед нею виникали образи біля людей; аура, що спалахувала й враз зникала. Іноді вона знала їхнє значення. Розуміння приходило нечасто — значно рідше від самих видив — проте в таких випадках вони завжди справджувалися.

На відміну від інших людей, Айз Седай та їхні Охоронці завжди мали образи й ауру; інколи — так багато тих мерехтливих і рухомих картинок, що Мін аж паморочилося. Втім, їхня кількість не допомагала тлумаченню; Мін так само рідко, як і в усіх інших, знала, що вони означають в Айз Седай. Але цього разу вона зрозуміла більше, аніж бажала, — і її тіло кинуло в дрож.

Струнка жінка з чорним волоссям, що сягало їй до талії, була єдиною, кого Мін впізнала — її звали Ананда; вона була з Жовтої Аджі. Навколо неї хворобливо мерехтів коричневий ореол, зморщений, помережаний прогнилими шкалубинами, що провалювалися й ширшали від гниття. Невисока світловолоса Айз Седай поруч з Анандою належала до Зеленої Аджі, про що свідчила її шаль із зеленими торочками. На мить Білий Пломінь Тар Валона спалахнув на її спині, коли вона озирнулася. А на плечі серед вишитих на шалі виноградної лози та квітучих яблуневих гілок проступив людський череп. Маленький жіночий череп, гладенький і обпалений сонцем. Третя жінка, чарівна й повнотіла, стояла неподалік без шалі — більшість Айз Седай вдягали їх лише на церемонії. Її постава й задерте підборіддя свідчили про силу й гординю. Мін здавалося, що та оглядала холодними блакитними очима прохачів крізь рвану завісу крові, а по її обличчю стікали багряні смуги.

Кров, череп і ореол то блякли в танку образів навколо трьох жінок, то з’являлися, то знову блякли. Прохачі нажахано витріщалися — вони бачили лише трьох жінок, що здатні були сягнути Істинного Джерела та направити Єдину Силу. І тільки Мін бачила все інше. Тільки Мін знала, що ці три жінки приречені на загибель. Усі — в один день.

— Амерлін не може прийняти всіх, — відповіла Фаолін, погано приховуючи роздратування. — Наступна громадська аудієнція відбудеться лише за десять днів. Розкажіть мені, що вам потрібно, — і я знайду для вас сестру, яка зможе допомогти.

Погляд Мін ковзнув до клунку в руках і завмер: їй не хотілося знову бачити те, що довелося ось щойно. Усі три! Світло! Який шанс, що три Айз Седай помруть в один день? Але вона знала це. Знала напевно.

— Я маю право поговорити з Престолом Амерлін. Віч-на-віч. — Це право рідко обстоювали — хто наважиться? — але воно справді існувало. — Кожна жінка має це право, — і я прошу про нього.

— Гадаєте, Престол Амерлін може зустрічатися з усіма, хто приходить до Білої Вежі, особисто? Упевнена, що вам може допомогти й інша Айз Седай. — Фаолін навмисно наголосила на останніх словах, аби збентежити Мін. — А тепер скажіть, яке у вас питання. І назвіть своє ім’я, щоб послушниця знала, як вас представити.

— Мене звати... Елміндреда. — Мін мимохіть скривилася. Вона завжди ненавиділа своє повне ім’я, але Амерлін — одна з небагатьох, хто взагалі його чув. Якщо, звісно, вона пам’ятала. — Я маю право говорити з Амерлін. І моє питання стосується лише її. Це моє право.

Посвячена звела брови.

— Елміндреда? — Її вуста вигнулися у вдоволену усмішку. — І ви вимагаєте це право. Чудово. Я повідомлю Хранительці літописів, що ви хочете бачити Престол Амерлін особисто, Елміндредо.

Мін хотілося дати ляпаса посвяченій за те, як вона наголосила її ім’я, але натомість вичавила із себе «Дякую».

— Ще зарано мені дякувати. Без сумніву, минуть години, перш аніж Хранителька знайде час, аби відповісти, — і я впевнена, що вам скажуть поставити своє питання на наступній громадській аудієнції матінки. Наберіться терпіння, Елміндредо. — Фаолін натягнула посмішку, ледь не вишкір, — і розвернулася, щоб піти.

Зціпивши зуби, Мін стисла свій клунок і відійшла до стіни між двома арками, де вона сподівалася злитися зі світлим каменем. «Нікому не довіряй і не привертай уваги, поки не зустрінеш Амерлін», — так товкмачила їй Морейн. Це була єдина Айз Седай, якій вона довіряла. Переважно. У будь-якому разі це — хороша порада. Їй потрібно лише зустрітися з Амерлін, — і все завершиться. Вона знову змогла б одягти свої речі, побачитися з друзями і поїхати геть. Більше не було б потреби ховатися.

Мін з полегшенням побачила, що Айз Седай пішли. Три Айз Седай, що загинуть в один день. Це неможливо, повторювала вона. І все ж це трапиться. Що б вона зараз не сказала чи зробила, — нічого не зміниться: усі видіння, значення яких вона знала, справджувалися. Але вона мусить розповісти про це Амерлін. Можливо, це навіть важливіше за новини від Морейн, — хоч у це й важко повірити.

У залі одна посвячена замінила іншу, і перед очима Мін з’явилися пливкі ґрати перед червонощоким обличчям дівчини, — немовби та була в клітці. Шеріам, наставниця послушниць, оглядала залу — побачивши її, Мін втупила свій погляд у підлогу; Шеріам знала її надто добре — обличчя рудоволосої Айз Седай здавалося побитим й вкритим синцями. Це було лише видиво, але Мін довелося прикусити собі губу, щоб не зойкнути. Шеріам, завжди спокійна, владна і впевнена, була такою ж непохитною, як сама Вежа. Здавалося, нічого не може зашкодити Шеріам. Але щось трапиться.

Айз Седай, вбрана у шаль Коричневої Аджі, — Мін її не знала, — відвела огрядну жінку в тонкотканій вовняній одежині червоного кольору до дверей. Жінка ступала легко, мов дівчинка; її обличчя сяяло, і вона ледь не сміялася від задоволення. Коричнева сестра також усміхалася, але її аура мерехтіла, як вогник свічки.

Смерть. Рани, полон і смерть. Мін все розуміла, наче прочитала в книзі.

Вона опустила очі. Не хотіла більше нічого бачити. Хоч би вона згадала, подумала Мін. Упродовж своєї тривалої подорожі з Імлистих гір вона жодного разу не впадала у відчай, — навіть тоді, коли хтось двічі намагався вкрасти її коня; але тепер це почуття поглинуло її. Світло, хоч би вона згадала це кляте ім’я.

— Майстрине Елміндредо?

Мін здригнулася. Чорнява послушниця, що опинилась перед нею, заледве досягла віку, коли могла покинути батьківський дім: їй було десь п’ятнадцять-шістнадцять, хоч вона докладала великих зусиль, аби зберігати гідність.

— Так, я... Це я.

— Мене звати Сагра. Якщо ви підете за мною, — у писклявому голосі Сагри з’явилася нотка здивування, — Престол Амерлін прийме вас у своєму кабінеті.

Мін полегшено зітхнула і нетерпляче рушила за дівчиною.

Її глибокий каптур все ще приховував обличчя, але це не заважало їй бачити видива. Їх ставало дедалі більше, і це лише посилювало її бажання якомога швидше зустрітися з Амерлін. Широкі коридори, якими вони прямували, були малолюдними; вони здіймалися вгору по спіралі, викладені кольоровою плиткою, а на стінах висіли гобелени та золоті світильники. Вежа могла вмістити значно більше людей, аніж тут перебувало тепер, — але навіть ті, кого вони зустрічали, були оточені образами, що віщували насильство та небезпеку.

Охоронці поспішали у справах, заледве глянувши на них. Вони скрадалися, немов вовки на полюванні; вони несли свої мечі, мовби запізнілу думку про смерть; але Мін ввижалися їхні закривавлені обличчя та відкриті рани. Мечі й списи загрозливо витанцьовували над їхніми головами. Аури яскраво спалахували, мерехтіли на вістрі смерті. Вона бачила живих мерців, що крокували коридором, — і знала, що вони загинуть у той же день, що й Айз Седай, чи на день пізніше. І навіть слуги, чоловіки й жінки з Пломенем Тар Валона на грудях, що квапилися у справах, були помічені насильством. Айз Седай, що вигулькнула з бокового коридору, оточували ланцюги, завислі в повітрі, а іншу, що перетинала коридор просто перед Мін і її супутницею, закували в срібний нашийник. Мін перехопило подих; їй хотілося кричати.

— Вежа може схвилювати людину, яка ніколи раніше тут не була, — Сагра намагалася говорити так, наче Вежа стала для неї такою ж домівкою, як її рідне село, проте в неї погано виходило. — Але ви тут у безпеці. Престол Амерлін все залагодить.

При згадці про Амерлін вона ледь не вискнула.

— Світло, хай так і буде, — пробурмотіла Мін. Послушниця лагідно всміхнулася.

Коли вони дійшли до коридору, що вів до кабінету Амерлін, у Мін забуркотіло в животі; вона ледь не наступала на п’яти Сагри. Лише необхідність вдавати із себе незнайомку не дозволяла їй кинутися вперед.

Із відчинених дверей кабінету Амерлін вискочив юнак із золотаво-рудим волоссям, ледь не врізавшись у Мін та її супутницю. Високий і стрункий, у синьому каптані, густо помережаному золотом на рукавах і комірі, Ґавін з Дому Траканд, син королеви Андору Морґейз, з голови до п’ят виглядав як гордий молодий лорд. Розгніваний молодий лорд. Мін не мала часу відвернутися, тож його погляд занурився вглиб каптура — і втрапив просто на її обличчя.

Очі Ґавіна спершу розширилися від здивування, а за мить — звузилися до двох блакитних крижинок.

— Тож ти повернулася. Не знаєш, куди поділися моя сестра та Еґвейн?

— Вони не тут? — Мін огорнула паніка, і вона вмить про все забула. Перш ніж отямилась, вона схопила його за рукави і пильно глянула на нього, аж він відступив на крок. — Ґавіне, вони рушили до Вежі кілька місяців тому! Елейн, Еґвейн і Найнів. Разом з Верін Седай і... Ґавіне, я... я...

— Заспокойся, — сказав він і обережно відчепив її руки від свого каптана. — Світло! Я не хотів тебе так налякати. Вони безпечно доїхали. І не сказали ні слова про те, де були — і чому. Принаймні не мені. Схоже, на тебе можна не сподіватися?

Мін здавалося, що її обличчя лишилося незворушним, проте юнаку вистачило одного погляду, аби все зрозуміти.

— Гадаю, ні. Це місце таїть більше таємниць, аніж... Вони знову зникли. І Найнів теж. — Найнів була лише принагідним доповненням; вона товаришувала з Мін, але для нього нічого не значила. — І знову ні слова. Жодного пояснення! Вони нібито десь на фермі, покарані за втечу, — але я не можу дізнатися де. Амерлін не дала мені чіткої відповіді.

Мін пересмикнуло; на якусь мить юнакове обличчя вкрили патьоки висохлої крові, від чого воно стало схоже на моторошну маску. Це наче подвійний удар молота. Її друзі зникли — думка про їхню присутність у Вежі полегшувала її подорож, — і Ґавіна поранять у той же день, коли загинуть Айз Седай.

Попри всі видіння, що явилися їй, відколи вона увійшла до Вежі, попри страх — ніщо досі не зачіпало її саму. Лихо, що нависло над Вежею, може поширитися далеко за межі Тар Валона, — однак все, що стосувалося Вежі, не стосувалося її. Та Ґавіна вона знала, і він їй подобався; і його поранять сильніше, ніж свідчила про те кров на обличчі; глибше, ніж свідчили рани на тілі. Їй стало боляче від того, що коли катастрофа обвалиться на Вежу, постраждають не лише чужі їй Айз Седай, — жінки, до яких вона ніколи не відчувала симпатії, — але й її друзі. Вони теж були частиною Вежі.

Мін навіть зраділа, що Егвейн та інших тут не було. Зраділа, що не матиме шансу глянути на них і, можливо, побачити знаки смерті. Водночас їй хотілося подивитися на них, — аби впевнитися, що нічого лихого з ними не станеться; що вони житимуть. Де, заради Світла, вони поділися? Чому поїхали? Знаючи їх трьох, можна подумати, що коли Ґавін не знає, де вони, то тільки тому, що вони не хочуть, аби він знав. Мабуть, так і є.

Раптом вона згадала, де перебуває, і заради чого сюди прийшла, — і що вони тут не самі. Сагра, схоже, забула, що вела Мін до Амерлін; забула про все на світі — лише дивилася телячими очима на молодого лорда, та він цього не помічав. Тепер вже можна було не вдавати із себе незнайомку у Вежі. Мін стояла біля дверей Амерлін, і ніщо вже не могло її спинити.

— Ґавіне, я не знаю, де вони, але якщо вони відбувають покарання на фермі, то точно всі в поту й по коліна в багні; тож ти — останній, кого вони хотіли би бачити.

Правду кажучи, відсутність подруг занепокоїла Мін не менше, аніж Ґавіна. Стільки всього вже сталося й відбувається досі — і надто багато пов’язано з ними і з нею. Але хтозна, — можливо, їх і справді відправили відбувати покарання.

— Ти не допоможеш їм, якщо розсердиш Амерлін.

— Я не знаю, чи вони справді на фермі. Чи хоча б живі. Навіщо ходити околяса й приховувати те, що вони просто виполюють бур’яни. Якщо щось трапиться з моєю сестрою... Чи з Еґвейн... — Спохмурнівши, він втупився поглядом у кінчики своїх чобіт. — Я повинен піклуватися про Елейн. Але як я можу це робити, якщо навіть не знаю, де вона.

Мін зітхнула.

— Гадаєш, вона потребує опіки? Чи взагалі хтось із них?

Хоча якщо Амерлін відправила їх кудись, то, можливо, нагляд не завадив би. Амерлін, якщо їй це знадобиться, здатна відправити жінку в лігво ведмедя з однією лише підпаленою хворостинкою. І очікуватиме, що жінка повернеться зі шкурою ведмедя чи візьме його на повідець, як було наказано. Але якщо розповісти про це Ґавіну, він лише ще більше заведеться і рознервується.

— Ґавіне, вони присягали Вежі. І не подякують тобі за втручання.

— Я знаю, що Елейн не дитина, — терпляче промовив він. — Навіть коли вона впадає в крайнощі: то тікає, то грається в Айз Седай. Але вона — моя сестра і, окрім цього, дочка-спадкоємиця Андору. Вона стане королевою після нашої матері. Андор потребує її цілою і неушкодженою, — аби трон посіла вона, а не інший правонаступник.

Грається в Айз Седай? Либонь, він не усвідомлює справжнього обсягу таланту сестри. Дочок-спадкоємиць Андору відправляли на навчання до Вежі, відколи взагалі існує Андор, однак Елейн — перша, хто має достатньо таланту, щоб стати Айз Седай; могутньою Айз Седай. Ймовірно, він не знає, що і Еґвейн достатньо сильна.

— То ти захищатимеш її, хоче вона того чи ні? — спитала Мін прямо, даючи йому зрозуміти, що він робить помилку. Однак Ґавін не взяв це до уваги і ствердно кивнув.

— Це мій обов’язок від дня її народження. Я першим проллю свою кров за неї, — і першим віддам своє життя. Я заприсягся щодо цього, коли ще заледве дотягувався до її колиски; Ґарет Брін пояснив мені, що це означає. І зараз я не порушу присяги. Вона потрібна Андору більше, аніж я.

Його голос свідчив про спокій і впевненість, прийняття природного й правильного стану речей, — і від цього її тілом пробіглися сироти. Мін завжди сприймала його як хлопчака, що реготав і дражнився, — однак тепер він здався їй чужим. Вона подумала, що Творець уже втомився, коли справа дійшла до створення чоловіків; іноді вони і на людей бували не схожі.

— А Еґвейн? Їй ти теж заприсягся?

Його вираз не змінився, але він сторожко переступив з ноги на ногу.

— Я турбуюся і про Еґвейн, звісно. І про Найнів. Все, що відбувається з подругами Елейн, може статися і з нею. Гадаю, вони досі разом, — тому що, коли вони були тут, я рідко бачив їх поодинці.

— Моя матінка завжди намовляла брати в чоловіки невмілого брехуна, — і ти чудово підходиш. Хоча, здається, хтось мене уже випередив.

— Що буде, те буде, — тихо промовив юнак, — а щось ніколи не станеться. Ґалад зовсім розбитий через зникнення Еґвейн.

Ґалад був його зведеним братом; їх обох відправили до Тар Валона навчатися на Охоронців. Ще одна андорська традиція. На думку Мін, Ґаладедрід Дамодред був з тих, хто вважає, що чинить правильно, аж поки не помилиться, — але Ґавін не бачив у ньому нічого поганого. І він не відкриє своїх почуттів дівчині, якій Ґалад віддав своє серце.

Мін хотілося труснути його, змусити замислитись, — але зараз на це не було часу. Амерлін не могла зачекати, — і те, про що вона повинна була розповісти, теж зачекати не могло. Але тут ще стояла Сагра, — хоч і з засліпленими телячими очима.

— Ґавіне, мене викликала Амерлін. Де я можу тебе знайти, коли ми закінчимо?

— Я буду на тренувальному майданчику. Можу заспокоїтися лише тоді, коли практикуюся з Гаммаром. — Гаммар був майстром меча і Охоронцем, що навчав бою на мечах. — Здебільшого я там — аж до заходу сонця.

— Добре. Я прийду, щойно матиму таку змогу. І пильнуй, що кажеш. Якщо ти розсердиш Амерлін, то це може зачепити Елейн та Еґвейн.

— Цього я обіцяти не можу, — прямо мовив юнак. — Щось не так із цим світом. Громадянська війна в Кайрені. Те саме, чи навіть гірше — в Тарабоні та Арад Домані. Лжедракони. Проблеми та різноманітні чутки тільки ширяться. Я не кажу, що за цим стоїть Вежа, — але навіть тут не все до ладу. Принаймні не так, як усім здається. Зникнення Елейн та Еґвейн — це далеко не все. Однак вони турбують мене найбільше. Я обов’язково з’ясую, де вони. І якщо вони поранені... Чи мертві...

Він спохмурнів, і на мить його обличчя знов оповила кривава маска. Над головою блиснув меч, а позаду майоріло знамено. На мечі з довгим руків’ям, — таким, як в Охоронців — на злегка вигнутому клинку виднілася гравійована чапля, — символ майстра меча. Важко було сказати, належав він Ґавіну чи загрожував йому. На знамені майорів герб Ґавіна — білий вепр, що нападав; щоправда, на зеленому тлі, а не на червоному тлі Андору. Меч і знамено були заплямовані кров’ю.

— Будь обережним, Ґавіне. — Обережним у висловлюваннях і обережним у тому, що вона не могла пояснити навіть собі. — Ти повинен бути дуже обережним.

Юнак проникливо глянув на Мін, немов почувши глибший сенс у її словах.

— Я... спробую, — врешті промовив він. Ґавін вичавив із себе усмішку, — майже таку ж, як вона пам’ятала, — однак зусилля були надто очевидні. — Гадаю, мені краще повернутися на тренувальний майданчик, якщо я не хочу відставати від Ґалада. Цього ранку я переміг у двох поєдинках з п’яти проти Гаммара, але Ґалад вистояв у трьох, — востаннє, коли він сподобився вийти на майданчик.

Несподівано Ґавін широко всміхнувся, немовби вперше по-справжньому побачив Мін.

— Ти повинна частіше вдягати сукні. Тобі личить. Пам’ятай: я буду там до заходу сонця.

Колі Ґавін рушив геть — майже так само загрозливо граційно, як Охоронець, — Мін усвідомила, що розправляє сукню на стегнах, і враз припинила це. Спопели Світло всіх чоловіків!

Сагра видихнула, немов їй давно вже перехопило подих.

— Який же він красень, правда? — сказала вона замріяно. — Звісно, не такий, як Ґалад. І ви справді знаєте його.

Вона запитувала і не запитувала водночас. Мін зітхнула услід за дівчиною. Вона розтеревенить про побачене подругам у гуртожитку. Син королеви був звичним приводом для розмов, — особливо якщо він красень, та ще й має ореол героя оповідок менестреля. Дивна співрозмовниця лише збільшить кількість цікавих здогадок. Однак вона цьому не зарадить. У всякому разі навряд чи це завдасть якоїсь шкоди зараз.

— Престол Амерлін, мабуть, дивується, чому ми не заходимо, — промовила Мін.

Сагра прийшла до тями, широко розплющила очі й голосно глитнула. Схопивши однією рукою рукав Мін, вона рвучко відчинила двері й потягла дівчину за собою. Щойно вони опинилися всередині, послушниця квапливо зробила реверанс і швидко випалила:

— Я привела її, Леане Седай. Пані Елміндреду. Престол Амерлін хоче бачити її?

У приймальні стояла висока жінка з мідним відтінком шкіри. На ній був широкий блакитний палантин Хранительки літописів, який свідчив про її походження з Блакитної Аджі. Вона вперла кулаки в боки, очікуючи, коли дівчина договорить, а тоді відпустила її, суворо додаючи:

— Довго ж ти йшла, дитино. А тепер повертайся до своїх обов’язків.

Сагра рвучко зробила ще один реверанс і вибігла так само стрімко, як і увійшла.

Мін стояла, втупивши очі в підлогу, а її каптур досі ховав обличчя. Викриття перед Сагрою вже було прикрою помилкою — та принаймні послушниця не знала її імені; однак Леане знала її краще від інших у Вежі, не враховуючи Амерлін. Мін була певна, що тепер вже все одно, — однак після того, що трапилося в коридорі, вона вирішила виконувати інструкції Морейн, поки не залишиться наодинці з Амерлін.

Цього разу обережність підвела її. Леане ступила два кроки, відкинула каптур дівчини — і простогнала, наче хтось ударив її у живіт. Мін підвела голову й зухвало глянула на жінку, вдаючи, що вона не намагалася прослизнути повз. Пряме темне волосся, трохи довше, ніж у Мін, спадало їй на плечі; на обличчі Хранительки здивування змішалося із невдоволенням.

— То ти Елміндреда? — бадьоро спитала Леане. Вона завжди була енергійною. — Мушу визнати, що в цій сукні ти більше на неї схожа, аніж у своєму звичному... наряді.

— Просто Мін, Леане Седай, — якщо ваша ласка.

Дівчині вдавалося залишатися спокійною, але очі її блищали. В голосі Хранительки бриніло забагато гумору. Якщо мати вирішила назвати її іменем казкової героїні, то чому це повинна бути дівчина, яка весь час тільки те і робить, що зітхає з приводу чоловіків, — хоча сама вона нікого не надихає на пісні про свої очі чи усмішку?

— Чудово, Мін. Я не запитуватиму тебе, де ти була або чому повернулася, ще й в сукні: очевидно, ти чекаєш на Амерлін. Принаймні я це зроблю не зараз.

Її погляд свідчив про те, що вона запитає пізніше — і отримає відповіді.

— Гадаю, матінка знає, хто така Елміндреда? Звісно. Я здогадалася, коли вона сказала відвести тебе прямо до неї, ще й саму. Лише Світло знає, чому вона тебе терпить.

Айз Седай замовкла, задумано насупившись.

— У чому справа, дівчинко? Ти хвора?

Мін вбралась у маску безтурботності.

— Ні. Ні, зі мною все добре. — На мить їй здалося, що Хранителька дивиться крізь невидиму маску власного обличчя, — обличчя, викривленого криком. — Тепер я можу увійти, Леане Седай?

Леане ще якусь мить вивчала її обличчя, а тоді кивнула в бік внутрішньої кімнати.

— Прошу.

Дівчина враз підкорилася — з такою готовністю, що потішила б і найсуворішу наглядачку.

Кабінетом Престолу Амерлін століттями користувались сильні, владні жінки, і згадки про них наповнювали всю кімнату: від високого, холодного зараз каміну із золотавого мармуру Кандору до твердих, як залізо, стін, облицьованих світлими дерев’яними панелями з дивними прожилками, вкритими різьбленням із дивовижними звірами та пишно опереними птахами. Ці панелі завезли з таємничих земель за Аїльською пустелею понад тисячу років тому, а камін був чи не вдвічі давнішим. Відполірований червоний камінь підлоги походив з Імлистих гір. Високі аркові вікна вели на балкон. Мінливий камінь, що виблискував на віконній рамі, мов перли, витягли із затонулого після Світотрощі в Морі Штормів міста; ніхто не бачив нічого подібного.

Теперішня господиня кабінету Суан Санче була донькою рибалки з Тіру, тож меблі в кабінеті були хоч і простими, але вправно змайстрованими та ретельно відполірованими. Вона сиділа в масивному кріслі за великим простим столом, що міг би пасувати і звичайному фермерському дому. У кімнаті було ще одне крісло, — таке ж просте, як і стіл. Зазвичай воно стояло збоку, але тепер розташовувалось перед столом, на невеличкому тіренському килимку, прикрашеному простеньким блакитним, коричневим і золотим візерунком. Пів дюжини розгорнених книг спочивали на високих пюпітрах. Ось і все начиння. Над каміном висіла картина: невеличкий рибальський човен, — такий же, як був у її батька, — посеред очерету в Кігтях Дракона.

На перший погляд, окрім гладенького обличчя Айз Седай, Суан Санче виглядала так само звично, як і її меблі. Вона була дужою; радше статною, аніж вродливою; а її вбрання вирізнялось лише завдяки широкому палантину Престолу Амерлін, посмугованому кольорами усіх семи Адж. Неможливо було визначити, скільки їй років, — як і всім Айз Седай; у темному волоссі жінки не сивіла жодна волосина. Утім, проникливі блакитні очі не терпіли дурниць, а грубість щелепи свідчила про те, що її власниця — наймолодша жінка з усіх, котрих коли-небудь обирали на Престол Амерлін, — була рішучою. Уже більше десяти років Суан Санче мала владу викликáти до себе правителів та впливових мужів, — і вони приходили, навіть якщо ненавиділи Білу Вежу й остерігалися Айз Седай.

Коли Амерлін вийшла з-за столу, Мін відклала свій клунок і зробила незграбний реверанс, подумки лаючись стосовно того, що повинна його робити. Вона не хотіла виявити неповагу, ні, — таке бажання не могло виникнути ні в кого, хто стояв перед Суан Санче, — але її звичний уклін виглядав би по-дурному в сукні, а реверанс вона робити не вміла.

Вона присіла, розправила спідниці — і завмерла, немов розчепірена жаба. Суан Санче стояла перед нею велично, мов королева, — але на мить Мін здалося, що та лежить на підлозі гола. Окрім її наготи, було ще щось дивне, — однак видіння зникло ще до того, як Мін зрозуміла, що саме. Видиво здалося їй найвиразнішим з усіх, які вона коли-небудь бачила, — проте розтлумачити його вона геть не могла.

— Знову бачиш видива? — промовила Амерлін. — Що ж, це корисний для мене талант. Я користувалася ними всі ці місяці, поки ти десь пропадала. Але зараз не про це. Що зроблено, те зроблено. Колесо сплітає, як забажає. — Вона силувано посміхнулася. — Але якщо ти ще раз так вчиниш, я зроблю рукавички з твоєї шкіри. Встань, дівчино. Мені вистачає церемоній, до яких мене щомісяця силує Леане, — хоча будь-якій розумній жінці їх вистачило б на рік. Я не маю на це часу. Не зараз. Розповідай: що ти бачила?

Мін повільно випросталась. Повернутися до того, хто знав про її талант, було полегшенням, — навіть якщо це сама Престол Амерлін. Вона могла від неї цього не приховувати. Анітрохи.

— Ви були... Ви були зовсім без одягу. Я... Я не знаю, що це означає, матінко.

Суан зайшлася коротким безрадісним смішком.

— Мабуть, я заведу коханця. Але я не маю часу і на це. Немає часу підморгувати чоловікам, коли рятуєш човен.

— Можливо, — повільно сказала Мін. Може, й так, — але щось вона сумнівалася в цьому. — Я не знаю. Але, матінко, я бачила багато речей, тільки-но увійшла у Вежу. Станеться щось лихе. Щось жахливе.

Вона розповіла про Айз Седай у вестибюлі й описала все, що бачила; все, що це означало, коли вона була впевнена у тлумаченні. Мін приховала лиш зміст розмови з Ґавіном, — принаймні більшу його частину. Застерігати його не гнівити Амерлін не мало би сенсу, якщо вона зробить це замість нього. Решту вона описала детально. Подеколи її страх проникав у слова; що більше вона заглиблювалася в опис, то яскравіше ті картини поставали перед її очима; на останніх словах її голос уже тремтів.

Обличчя Амерлін залишалося незворушним упродовж усієї розповіді.

— То ти говорила з юним Ґавіном, — промовила вона, коли Мін закінчила. — Що ж, гадаю, я переконаю його тримати язика за зубами. Якщо я правильно пригадую Сагру, то їй не завадить деякий час попрацювати на фермі. Вона не зможе поширювати плітки, якщо сапатиме город.

— Не розумію, — сказала Мін. — Чому Ґавін повинен мовчати? Про що? Я нічого йому не сказала. І Сагрі?.. Матінко, можливо, я незрозуміло висловилась. Айз Седай та Охоронці загинуть. Значить, йдеться про битву. І, якщо ви не відішлете частину Айз Седай та Охоронців кудись подалі — і служників теж; вони теж гинули та були поранені в моїх видіннях — якщо ви цього не зробите, битва спалахне тут! У Тар Валоні!

— Ти бачила її? — рішуче спитала Амерлін. — Битву? Тобі це відомо завдяки твоєму... твоєму таланту, — чи ти просто припускаєш?

— Що ж іще це може бути? Щонайменше чотири Айз Седай — мертвіші від мертвих. Матінко, я бачила дев’ятеро сестер, відколи приїхала сюди, — і чотири з них загинуть! І Охоронці... Що ж іще це може бути?

— Чимало всього, про що навіть думати не хочеться, — похмуро мовила Суан. — Коли? Скільки часу залишилося до всіх цих... подій?

Мін похитала головою.

— Не знаю. Більшість з цього відбудеться впродовж дня; можливо, двох; але статися це може завтра — або ж через рік. Чи через десять.

— Сподіватимемося, що через десять. Якщо це станеться завтра, я мало чим зможу зарадити.

Мін спохмурніла. Лише дві Айз Седай, не враховуючи Суан Санче, знали про її вміння та намагалися дослідити його: Морейн і Верін Матвін. Жодна з них не дізналася чогось більшого від неї самої, — хіба тільки те, що це ніяк не пов’язано із Силою. Можливо, саме тому лише Морейн, здавалося, прийняла факт, що, коли Мін знала значення своїх видінь, — вони справджувалися.

— Можливо, це білоплащники, матінко. Вони заполонили Аліндейр, коли я переходила міст.

Вона не вірила, що це справа рук Дітей Світла, — але й не хотіла висловлювати те, що припускала насправді. Припускала, але не знала; думки були моторошними. Проте Амерлін почала хитати головою ще до того, як дівчина закінчила говорити.

— Не сумніваюся: вони спробували б щось утнути, якби могли, — вдарити по Вежі було б для них неабиякою втіхою, — але Еймон Валда не діяв би відкрито без наказу лорда капітана-командора; а Пейдрон Найол не вдарить, допоки не знайде слабину. Він надто добре знає нашу силу, щоби чинити по-дурному. Уже тисячу років білоплащники такі. Срібна щука, що причаїлась в очереті — і винюхує запах крові Айз Седай. Але вони нічого не дочекалися — і не дочекаються, допоки я зможу цьому зарадити.

— Якщо Валда не вчинить по-своєму...

Суан перебила її.

— У нього немає й п’ятисот людей поблизу Тар Валона, дівчинко. Він відіслав решту кілька тижнів тому, аби наробити проблем десь-інде. Сяйливі Мури зупинили аїльців. І Артура Яструбине Крило — теж. Валда ніколи не прорветься до Тар Валона, хіба що місто буде розвалене зсередини. — Її голос навіть не здригнувся, і вона продовжила далі. — Ти прагнеш, аби я повірила, що увесь клопіт здіймуть білоплащники. Чому?

У її погляді не було ні крихти лагідності.

— Тому, що я хочу в це вірити, — пробурмотіла Мін. Вона облизнула вуста й сказала те, чого не хотіла говорити. — Срібний нашийник, що я бачила на Айз Седай. Матінко, він мав такий вигляд... Як ті нашийники, що використовували... Шончанці... для контролю жінок, які могли направляти Силу.

Її голос завмер, коли Суан скривилася від огиди.

— Бридота, — просичала Амерлін. — До того ж багато хто не вірить і половині того, що чує про шончанців. Вже радше це білоплащники, аніж вони. Якщо шончанці знову десь причалять, я знатиму про це за лічені дні — завдяки голубу; та й шлях сюди з моря неблизький. Якщо вони таки знову висунуться, — я отримаю не одне попередження. Ні; здається мені, те, що ти бачила, значно гірше від шончанців. Боюся, це може бути лише Чорна Аджа. Небагато з нас знає про цих сестер, — але саме вони є найбільшою загрозою для Вежі.

Мін усвідомила, що так сильно стисла свою спідницю, аж в неї заболіли руки; у роті пересохло, немов у пустелі. Біла Вежа завжди холодно заперечувала існування таємних Адж, що служать Мороку. Найпевніший спосіб розгнівати Айз Седай — згадати про них, нехай навіть побіжно. Мін аж заклякла, коли почула, як буденно заговорила про Чорну Аджу Престол Амерлін.

Ніби не промовивши нічого незвичного, Амерлін продовжила:

— Однак ти подолала весь цей шлях не заради своїх видінь. Що каже Морейн? Я знаю, що все — від Арад Доману до Тарабону — занурилось, м’яко кажучи, у хаос. І це справді м’яко сказано; люди, що підтримують Відродженого Дракона, воюють проти тих, хто з ними не згоден; тож обидві країни зав’язли в громадянських війнах, — попри те, що обидві досі воюють одна проти одної за контроль над Елмотською рівниною.

Судячи з тону Суан, все це вона вважала деталями.

— Але я впродовж місяців нічого не чула про Ранда аль’Тора. Він — центр усього. Де він? Що Морейн змушує його робити? Сядь, дівчинко. Сядь.

Вона вказала рукою на крісло, що стояло перед столом. Мін хиткою ходою підійшла до крісла і практично впала в нього. Чорна Аджа! О Світло! Айз Седай мусять бути на боці Світла. Хоча вона й не довіряє їм, — вони завжди були на боці світла. Айз Седай, уся могутність Айз Седай — були за Світло; проти Тіні. Але тепер це змінилось. Вона заледве чула власні слова:

— Він на шляху до Тіра.

— Тір! Тоді він рушив по Калландор. Морейн хоче, аби він забрав Недоторканного з Твердині Тіра. Присягаюся, я підвішу й висушу її на сонці! Змушу її шкодувати, що вона не послушниця! Він поки не готовий до цього!

— Це не... — Мін прокашлялась, — це не через Морейн. Ранд сам покинув нас серед ночі. Інші поїхали за ним, а Морейн відправила мене розповісти це вам. Дотепер вони вже можуть бути в Тірі. Можливо, він уже заволодів Калландором.

— Щоб він згорів! — вибухнула Суан. — Дотепер він уже міг загинути! Краще б він ніколи не чув і слова з Пророцтв про Дракона. Якби я могла приховати їх від нього, — я так і зробила б.

— Але хіба він не повинен здійснити пророцтво? Не розумію.

Амерлін втомлено схилилася над своїм столом.

— Нібито хтось розуміє хоча б його частину! Не пророцтво робить його Відродженим Драконом; для втілення пророцтва потрібно лише визнати це, — і, якщо він пішов по Калландор, то повинен був це зробити. Пророцтво лише провіщає світу, хто він такий; готує його до прийдешнього; готує до прийдешнього світ. Якщо Морейн зможе контролювати його, вона проведе його до тих пророцтв, у яких ми впевнені, — коли він буде готовий до цього! А поки вистачить і того, що він робить. Сподіваємось. Наскільки я знаю, він уже справдив ті пророцтва, які ніхто з нас не розуміє. Світло надіслало їх нам удосталь.

— Тож ви таки хочете контролювати його. Він казав, що ви намагаєтесь використати його, — але зараз я вперше чую, що ви визнаєте це. — Мін відчула мороз всередині. Уже сердитіше вона додала: — Поки що у вас з Морейн не дуже це виходить.

Втома Суан, здавалося, сповзла з її плечей. Вона випросталася й спідлоба зиркнула на Мін.

— Краще сподівайся, що нам вдасться. Гадаєш, ми можемо просто відпустити його розгулювати світом? Свавільний і впертий, нетренований, непідготовлений, — можливо, уже й божевільний. Думаєш, Візерунок, доля Ранда вбереже його сама собою, немов у якійсь казочці? Це не казка, а він — не якийсь там непереможний герой; і, якщо його нить буде вирвана з Візерунка, Колесо Часу промине цю втрату, а Творець не сотворить дива, аби врятувати нас. Якщо Морейн не зможе керувати його вітрилами, то дуже ймовірно, що він уб’є себе, — і що тоді буде з нами? Зі світом? В’язниця Морока розвалюється. Він знову дотягнеться до світу; це лише питання часу. Якщо Ранда аль’Тора тут не буде, щоб протистояти йому в Останній битві, якщо цей свавільний юний телепень дозволить себе вбити, — то світ приречений. Знову буде Війна Сили, тільки тепер — без Льюса Теріна та його Сотні Споборників. А тоді полум’я й морок — назавжди. — Вона затнулася, розглядаючи обличчя Мін. — То ось як дмуть вітри? Ти і Ранд. Не очікувала цього.

Мін енергійно захитала головою, а її щоки спалахнули.

— Звісно, ні! Я... Це через Останню битву. І Морок. Світло, та сама лише думка про звільнення Морока може пройняти холодом до кісток самого Охоронця. І Чорна Аджа...

— Не намагайся приховати це, — різко мовила Амерлін. — Гадаєш, я вперше бачу жінку, що боїться за життя чоловіка? Тож краще просто визнати правду.

Мін засовалась на кріслі. Погляд Суан уп’явся в неї, тямкий і нетерплячий.

— Гаразд, — врешті пробурмотіла вона, — я розповім усе: це буде корисно для всіх. Коли я вперше побачила Ранда, то біля нього з’явилося три обличчя; одне з них — моє. Я ніколи не бачила видінь з собою ні до того, ні опісля, — але знала, що це означає. Що я закохаюся в нього. Усі троє з нас.

— Троє. А інші дві? Хто вони?

Мін гірко всміхнулась.

— Обличчя були розмиті. Я не знаю, хто вони.

— Ніщо не свідчило про те, що він закохається навзаєм?

— Нічого! Він ніколи й не затримував погляду на мені. Думаю, він ставиться до мене як... як до сестри. Тож навряд ви зможете скористатися мною, як повідцем, — бо це не спрацює!

— І все ж ти кохаєш його.

— У мене немає вибору. — Мін силкувалася говорити не так приречено. — Я намагалася сприймати це як жарт, — але тепер мені не до сміху. Можете не вірити мені, — але коли я знаю, що означає видіння, воно справджується.

Амерлін постукала пальцем по своїх вустах і замислено глянула на Мін.

Цей погляд збентежив дівчину. Вона не хотіла привертати до себе стільки уваги, — як і не хотіла аж стільки розповідати. Дещо вона замовчала, — адже Мін знала, що не варто давати Айз Седай важіль, навіть якщо ти не знаєш методу його використання. Айз Седай добре вміли знаходити такі методи.

— Матінко, я доставила повідомлення Морейн і розповіла усе, що знаю, про свої видіння. Тепер я можу перевдягтися у свій одяг і поїхати?

— Куди?

— До Тіра. — Після того, як вона поговорить з Ґавіном і переконається, що він не втне якоїсь дурниці. Вона хотіла насмілитися спитати, де Еґвейн та інші дві дівчини, — проте якщо Амерлін не розповіла це брату Елейн, то навряд чи скаже щось їй.

Суан Санче досі дивилася на неї, ніби щось зважуючи.

— Чи куди б Ранд не подався. Можливо, це по-дурному, — але я не перша жінка, що коїть дурниці через чоловіка.

— Перша, що коїть дурниці через Відродженого Дракона. Це небезпечно — бути поруч з Рандом аль’Тором тоді, коли світ з’ясує, хто він; що він таке. А якщо він уже заволодів Калландором, світ скоро про це дізнається. Половина захоче вбити його за всяку ціну, — так, наче це допоможе відвернути Останню битву чи уникнути звільнення Морока. Багато хороших людей загине серед тих, хто йому близький. Для тебе краще було б залишитися тут.

Амерлін говорила співчутливо, — але Мін не вірила їй. Вона не вірила, що Суан Санче здатна на співчуття.

— Я ризикну. Можливо, я зможу допомогти йому. Завдяки своїм видінням. А Вежа не таке й безпечне місце, допоки тут залишається хоч одна Червона сестра. Коли вони бачать чоловіка, що здатен направляти, то забувають і про Останню битву, і про Пророцтва про Дракона.

— Як і багато хто інший, — холодно втрутилася Суан. — Айз Седай складно відмовитися від застарілих уявлень, — як і будь-кому іншому.

Мін спантеличено глянула на жінку. Схоже, зараз Суан перейшла на сторону дівчини.

— Не секрет, що я товаришую з Еґвейн та Найнів. А також не секрет, що вони з того ж селища, що й Ранд. Такого зв’язку для Червоної Аджі буде достатньо. Коли Вежа дізнається, хто він, — мене схоплять того ж дня. Так само й Еґвейн та Найнів, — якщо ви десь їх не сховаєте.

— Тебе не повинні впізнати. Ти не зловиш риби, якщо вона бачитиме сіть. Доведеться на деякий час забути про каптан і бриджі. — Амерлін посміхнулася, мов кішка, що поглядає на мишу.

— Яку рибу ви очікуєте зловити, використовуючи мене як принаду? — спитала Мін слабким голосом. Здається, вона знала відповідь, — але відчайдушно сподівалася, що помиляється.

Її сподівання не витримали слів Амерлін:

— Чорну Аджу. Тринадцять Чорних сестер втекли, — але боюся, що хтось лишився. Я не знаю, кому довіряти; якийсь час не вірила нікому. Ти не Друг Морока, — це я знаю; а твій унікальний талант може допомогти. Та й, зрештою, буде іще одна пара очей, якій можна довіряти.

— Ви це спланували, щойно я увійшла, — чи не так? Ось чому ви хочете, щоб Ґавін і Сагра мовчали. — Злість наростала всередині Мін, мов пара в чайнику. Варто було Суан сказати «жаба», — і вона очікувала, що люди плигатимуть. Найгірше, що так зазвичай і ставалося. Але Мін не була ні жабою, ні маріонеткою, що скаче.

— Ви це і з Еґвейн, Елейн та Найнів зробили? Відправили їх до Чорної Аджі? Я не здивуюся!

— Дбай про свої сіті, дитино, — й дозволь їм дбати про власні. Для тебе вони відпрацьовують покарання на фермі. Я зрозуміло висловилась?

Від рішучого погляду жінки Мін завертілась на кріслі. Легко було бунтувати проти Амерлін — поки вона не починала дивитися на тебе своїми пильними, холодними блакитними очима.

— Так, матінко. — Покірність її відповіді дратувала, але погляд Амерлін схилив її до цього. Вона зім’яла тонке мереживо своєї сукні. — Думаю, мені не зашкодить, якщо я носитиму це трохи довше.

Раптом Суан повеселішала; у Мін волосся стало дибки.

— Боюся, цього буде недостатньо. Мін у сукні — все ще Мін у сукні для тих, хто подивиться уважніше. Ти не можеш постійно носити плащ з напнутим каптуром. Ні, ти повинна змінити все, що тільки можна змінити. Однак ти повинна залишатися Елміндредою. Зрештою, це твоє ім’я. — Мін наморщила носа. — Твоє волосся вже майже таке ж довге, як у Леане, тож його можна закрутити в кучері. Що ж до іншого... Я ніколи не користувалася рум’янами, пудрою і фарбами, — але Леане пам’ятає, що з ними робити.

Очі Мін округлилися ще від згадки про кучері.

— Ні, ні, — зойкнула вона.

— Ніхто не впізнає в тобі Мін у бриджах, коли Леане зробить з тебе ідеальну Елміндреду.

— Тільки не це!

— А причина твого перебування у Вежі — якась підхожа для легковажної молодиці, що виглядає і поводиться зовсім не так, як Мін.

Амерлін замислено насупилась, не зважаючи на спроби Мін втрутитися.

— Добре. Я влаштую так, що підуть чутки про пані Елміндреду, що до такої міри заохотила двох залицяльників, що вирішила сховатися тут, доки не обере котрогось одного. Щороку досі знаходилося кілька панянок, які просять прихистку з подібних дурних приводів. — Її обличчя скам’яніло, а погляд загострився. — Якщо ти досі міркуєш про Тір, — подумай ще. Зваж, де від тебе буде більше користі для Ранда — тут чи там. Якщо Чорна Аджа зруйнує Вежу, ба гірше — контролюватиме її, він втратить ту невелику допомогу, що я можу дати. Отже: ти жінка чи закохане дівчисько?

Упіймалась. Мін бачила це так само чітко, мов кайданки на нозі.

— Ви завжди так чините з людьми, матінко?

Посмішка Амерлін зараз була навіть морозніша.

— Зазвичай, дитино. Зазвичай.

Поправляючи свою шаль з червоними торочками, Елайда замислено втупилася у двері кабінету Амерлін, за якими зникли двоє дівчат. Послушниця майже одразу повернулася, поглянула в обличчя Елайди і затрусилась, як перелякана вівця. Елайда впізнала дівчину, хоч і не могла пригадати її імені. У неї були важливіші справи від навчання безталанних дітей.

— Твоє ім’я?

— Сагра, Елайдо Седай, — проскімлила дівчина бездиханно. Хоч Елайда і не працювала з послушницями, але вони добре знали її — та її репутацію.

Тепер Елайда пригадала дівчину. Мрійниця із посередніми здібностями, що ніколи не матиме справжньої влади. Навряд чи вона знала щось більше від того, що Елайда вже побачила й почула — чи пам’ятала більше від Ґавінової усмішки, якщо вже на те пішло. Дурепа. Елайда зневажливо махнула рукою.

Дівчина зробила до такої міри глибокий реверанс, що її обличчя ледь не торкнулося підлоги, — а тоді кинулась навтьоки.

Вона не бачила, як та пішла. Червона сестра розвернулася, вже й забувши про послушницю. Коли вона промчала коридором, жодна риса на її гладенькому обличчі не викривилась, — однак подумки Елайда кипіла від люті. Вона не помічала ні служників, ні послушниць, ні посвячених, які збочували з її шляху, присідаючи в реверансах. Раз вона ледь не налетіла на Коричневу сестру, що увіткнулась носом у купу паперів. Огрядна жінка відстрибнула з пронизливим зойком, котрого Елайда навіть не почула.

Вона впізнала дівчину, що прийшла до Амерлін, — хоча та й була вбрана у сукню. Мін, яка провела так багато часу з Амерлін під час свого першого візиту до Вежі, — хоча ніхто не знав, з якої причини. Мін, яка була близькою подругою Елейн, Еґвейн і Найнів. Елайда була впевнена, що Амерлін приховує справжнє місце перебування цієї трійці. Всі повідомлення про те, що вони відбувають покарання на фермі, через треті й четверті уста проходили від Суан Санче достатню відстань, щоб приховати викручені слова та уникнути відвертої брехні. Не кажучи вже про те, що навіть значні зусилля знайти цю ферму були марними.

— Спопели її Світло! — На якусь мить відверта лють спотворила її обличчя. Вона не знала, чи мала на увазі Суан Санче, чи дочку-спадкоємицю. Обидві на це заслуговували. Тендітна посвячена, що почула її, подивилась на її обличчя — зблідла до кольору власної сукні та відійшла; Елайда ж крокувала, навіть не глянувши на неї.

Окрім усього іншого, її гнівило й те, що вона не може знайти Елейн. Елайді іноді являлось Пророкування — здатність передбачати майбутні події. Це траплялося нечасто, а видіння були розмиті, — однак з усіх Айз Седай, відколи померла Ґітара Моросо двадцять років тому, лише вона одна мала таку здібність. Найперша річ, яку передбачила Елайда ще в ті часи, коли вона була посвяченою — і вже тоді була достатньо мудрою, аби приховати це — говорила про те, що королівська лінія Андору стане ключем до перемоги над Мороком в Останній битві. Вона налагодила зв’язок з Морґейз, щойно стало зрозуміло, що та посяде трон, і рік у рік терпляче збільшувала свій вплив. А тепер усі її зусилля, її жертва — та вона могла б стати навіть Амерлін, якби не сконцентрувала всю свою енергію на Андорі — були марними через те, що Елейн зникла.

Насилу вона перевела свої думки на те, що зараз було важливішим. Еґвейн та Найнів походили з того ж селища, що й цей дивний юнак, Ранд аль’Тор. І Мін знала його дуже добре, — як би наполегливо не намагалася приховати цього факту. Але центром був Ранд аль’Тор.

Елайда бачила його лише раз, в Андорі: нібито пастуха з Межиріччя, хоча на вигляд він був точнісінько як аїлець. Саме тоді їй явилося видіння. Він був та’вереном, — одним з тих рідкісних людей, котрих Колесо Часу не вплітає у Візерунок, які, проте, самі змушують Візерунок сплітатися довкола них, принаймні на деякий час. Довкола нього тоді вирував хаос, боротьба за землі та чвари за Андор, — можливо, навіть за більшу частину світу. Проте цілісність Андору потрібно було зберегти за будь-яку ціну; те перше Пророкування переконало її в цьому.

Були ще ниті, — і їх було достатньо, щоб упіймати Суан у власну сіть. Якщо вірити чуткам, та’верен був не один, — їх було троє. Усі народилися в одному селищі, в цьому Емондовому Лузі, і були однолітками — цього вже вистачало, аби збурити купу розмов у Вежі. І під час подорожі Суан до Шайнару, приблизно рік тому, вона бачила їх; навіть розмовляла з ними. З Рандом аль’Тором. Перрином Айбарою. Метримом Коутоном. Казали, що це просто випадковість. Невинний збіг обставин. Так говорили. Але вони не знали того, що знала Елайда.

Коли Елайда побачила молодого аль’Тора, саме Морейн крадькома вивела його. Це вона приєдналася до нього та інших двох та’веренів у Шайнарі. Морейн Дамодред, яка була найближчою подругою Суан Санче, коли вони були послушницями. Елайда могла побитися об заклад, що жодна жива душа у Вежі не пам’ятає ту їхню дружбу. Коли їх піднесли до Айз Седай, наприкінці Аїльської війни, Суан і Морейн віддалилися одна від одної і здавалися практично незнайомками. Однак Елайда була посвяченою над цими двома послушницями, вона навчала їх і вичитувала за невиконання обов’язків, — тож вона все пам’ятала. Важко було повірити, що ця змова може тривати з тих давніх часів — аль’Тор лише народився тоді — однак це був єдиний зв’язок, що тримав їх разом. Для неї цього було достатньо.

Що б там не замислила Суан — її необхідно зупинити. Безлад і хаос наступали звідусіль. Морок, без сумніву, вирветься на свободу — від цієї думки Елайда затремтіла й щільніше загорнулася в шаль, — і Вежа повинна лишитися віддалік від мирської метушні, щоб протистояти цьому. Вежа має бути вільною, щоб смикати за ниточки й тримати нації вкупі, позбавити їх від проблем, які потягне за собою Ранд аль’Тор. Його потрібно зупинити, перш аніж він зруйнує Андор.

Вона нікому не розповідала того, що знала про аль’Тора. Елайда хотіла за можливості вирішити все це тихцем. Рада Вежі вже обговорювала необхідність стеження — і навіть маніпулювання цими та’веренами. Рада ніколи не погодилися б позбутися їх, а точніше, — одного з них, котрий мусив зникнути. Заради Вежі. Заради всього світу.

З її горла вирвався звук, схожий на гарчання. Суан завжди була свавільною, — навіть у часи послуху. Завжди вважала себе розумнішою від інших, як на бідну рибалчину доньку, — але як вона могла бути до такої міри дурною, аби вплутати у це Вежу без попередження Ради? Вона ж знала, що на них насувається. Якщо тільки...

Елайда різко зупинилась, втупившись у порожнечу перед собою. Невже цей аль’Тор здатен направляти? Чи хтось з та’веренів? Найімовірніше, що це — аль’Тор. Ні. Не може бути. Навіть Суан не вплуталася б у це. Вона б не змогла.

— Хоч хтось знає, на що здатна ця жінка, — пробурмотіла вона. — Вона ніколи не годилася на Престол Амерлін.

— Балакаєш із собою, Елайдо? Знаю, що Червоні не мають друзів поза своєю Аджею, — але впевнена, що тобі є з ким поговорити у вашому колі.

Елайда повернула голову і побачила Альвіарін. Айз Седай з лебединою шиєю дивилась на неї нестерпно холодними очима, — що відрізняло Білих сестер. Червона й Біла Аджі ніколи не товаришували; споконвіку вони відстоювали протилежні інтереси у Раді Вежі. Білі стояли поруч із Блакитними, з яких походила Суан. Але Білі завжди пишалися своєю безпристрасною логікою.

— Прогуляємось, — сказала Елайда. Альвіарін завагалася, перш аніж підійшла до неї.

Спочатку Біла сестра зневажливо вигнула брову на слова Елайди про Суан, однак наприкінці промови вона вже зосереджено насупилась.

— У тебе немає доказів чогось... неприйнятного, — сказала вона, коли Елайда врешті замовкла.

— Поки що, — рішуче промовила Елайда. Вона дозволила собі напружену усмішку, коли Альвіарін кивнула. Це було початком. Потрібно зупинити Суан за будь-яку ціну, перш аніж вона знищить Вежу.

Добре схований у заростях високого груболиста на північному березі річки Тарен, Дейн Борнголд відкинув назад свій білий плащ зі сліпучим золотим сонцем на грудях і підніс до ока далекоглядну трубу, обтягнену грубою шкірою. Хмаринка дрібних кусючок клубочилась біля його обличчя, але він не зважав на них. На іншому боці річки, в селищі Таренський Перевіз виднілися дебелі кам’яні будинки на високих фундаментах, які захищали від повеней щовесни. Мешканці визирали з вікон чи тупцювали на ґанках, щоб роздивитися, як їдуть тридцять вершників у білих плащах, у блискучих обладунках і кольчугах. Делегація селян перемовлялася з кіннотою. Наскільки Борнголд бачив, вони слухали Джарета Баяра, що було добрим знаком.

У голові Борнголда лунав голос батька. Нехай вони подумають, що в них є шанс, — і якісь дýрні спробують скористатися ним. Скоїться вбивство, і тоді ще якийсь дурень спробує помститися; відтак кров проллється ще. Спочатку вклади страх Світла в їхні голови; дай їм зрозуміти, що ніхто не постраждає, якщо вони чинитимуть, як їм скажуть, — і у тебе не буде жодних проблем.

Він стиснув щелепи від думки про вже померлого батька. Борнголд планував помститися, — і то скоро. Він був упевнений, що лише Баяр знає, чому він кинувся виконувати цей наказ, який стосувався всіма забутого закутка на марґінесах Андору, — і що Баяр триматиме язик за зубами. Баяр був відданий його батькові, мов гончак, — і він переніс усю цю відданість на Дейна. Тож Борнголд без вагань призначив Баяра своїм заступником, коли Еймон Валда віддав йому командування.

Баяр розвернув коня і рушив назад, на пором. У ту ж мить вони відпливли від берега, і поромник почав переміщувати баржу за допомогою важкого канату, перекинутого через стрімкі води. Баяр подивився на чоловіків на канаті; вони нервово поглядали на нього, важко ступаючи по баржі та підбігаючи вперед, щоб знову взятися за мотузку. Це добре.

— Лорде Борнголд?

Борнголд опустив трубу і повернув голову. Чоловік із суворим обличчям, що з’явився з-за його плеча, стояв непорушно і дивився просто себе з-під конічного шолома. Навіть після важкої подорожі з Тар Валона — Борнголд напосідав кожної милі — його обладунки сяяли так само сліпуче, як і сніжно-білий плащ із золотим сонячним диском в ореолі проміння.

— Так, чадо Айвоне?

— Мене прислав сотник Фарран, мілорде. Це бляхарі. Ордейт говорив з трьома з них, мілорде, — і тепер цих трьох не можуть знайти.

— Кров і попіл! — Борнголд розвернувся на своїх каблуках і рушив у гущавину дерев. Айвон ішов назирці.

Непомітні з боку ріки, вершники у білих плащах заповнили простір між груболистом та соснами, невимушено тримаючи свої списи та поклавши луки на передню частину сідла. Коні нетерпляче тупцяли й вимахували хвостами. Вершники чекали більш стійко; вже не вперше вони перетинали річку в дивній місцині, і цього разу ніхто не намагатиметься їх зупинити.

А позаду, на розлогій галявині, розмістився караван туатга’анів, Мандрівного народу. Бляхарів. Майже сотня фургонів із впряженими кіньми, — немов невеличкі квадратні будиночки на колесах, — створювала таке поєднання червоного, зеленого та жовтого кольорів й усіх можливих їхніх відтінків, що могло потішити лише око бляхаря. Щоправда, на тлі вбрання самого народу фургони виглядали нудно. Люди сиділи на землі групками, спостерігаючи за вершниками з дивною спокійною тривогою; якась мати лагідно заспокоювала малюка, що тоненько скиглив. Неподалік горою лежали мертві мастифи, над якими вже дзижчали мухи. Бляхарі не ворухнулися б, аби захиститися, а їхні собаки були здебільшого для окраси, — але Борнголд не бажав це перевіряти.

На його думку, шести людей було б достатньо, щоб їх охороняти. Хоч обличчя в них були суворими, але вони здавалися розгубленими. Ніхто не помічав сьомого вершника, що притулився біля фургонів, — кістлявого маленького чоловічка з великим носом, у темно-сірому каптані, що здавався завеликим для нього, попри витонченість крою. Фарран, бородатий здоровань, спритний при всій своїй висоті й міці, дивився на всіх сімох одночасно. Сотник приклав руку в латній рукавичці до серця на знак привітання, але усі перемовини залишив Борнголду.

— На кілька слів, майстре Ордейте, — тихо мовив Борнголд. Кістлявий чолов’яга схилив голову, дивлячись на Борнголда деякий час, а тоді зліз з коня. Фаррен загарчав, однак Борнголд спокійно продовжив. — Трьох бляхарів не можуть знайти, майстре Ордейте. Можливо, ви втілили те, що пропонували спочатку?

Перше, що сказав Ордейт, коли побачив бляхарів, було: «Вбийте їх. Від них ніякої користі». Борнголд вбив немало людей, — однак він ніколи не робив цього з такою недбалістю, з якою говорив цей маленький чоловічок.

Ордейт потер пальцем бік свого великого носа.

— Тепер навіщо мені вбивати їх? Після того, як ви накинулись на мене лише за пропозицію.

Його луґардський акцент сьогодні вчувався сильніше; Ордейт навіть не помічав цього, і це турбувало Борнголда.

— Виходить, ви дозволили їм утекти?

— Що ж, я справді відвів кількох убік, аби дізнатися, що вони знають. Не зашкодивши їм, як ви розумієте.

— І що вони знали? Що, заради Світла, бляхарі могли знати корисного для нас?

— Цього не з’ясуєш, поки не спитаєш, — сказав Ордейт. — Я нікому сильно не нашкодив, — і звелів їм повертатися до фургонів. Хто ж знав, що в них достатньо сміливості втекти, коли довкола стільки ваших людей?

Борнголд усвідомив, що скрегоче зубами. Йому наказали обрати найкращий час, аби зустрітися з цим диваком і отримати від нього подальші інструкції. Борнголду все це не подобалося, — проте на всіх наказах стояла печатка і підпис Пейдрона Найола, лорда капітана-командора Дітей Світла.

Надто багато було замовчано, зокрема й статус Ордейта. Цей маленький чоловічок був тут, аби давати рекомендації Борнголду, а Борнголд мав співпрацювати з Ордейтом. Було не зовсім зрозуміло, чи підкорявся Ордейт його командуванню; а ще йому не подобався виразний натяк на те, що він мусить дослухатися до нього. Навіть причина, з якої стільки Дітей були відправлені у цю заводь, була неясною. Щоб викоренити Друзів Морока, звісно, і поширити Світло; це було зрозуміло без слів. Однак майже половина легіону розташовувалася на Андорській землі без дозволу — орден сильно ризикував, якби про це дізналася королева у Кеймліні. І цей ризик зовсім не врівноважували ті кілька роз’яснень, що їх отримав Борнголд.

Він знову повернувся до Ордейта. Борнголд не міг зрозуміти, як лорд капітан-командор міг довіряти цьому чоловікові — з його хитрим вишкіром, похмурим настроєм і бундючними поглядами, через які він ніколи не розумів, що той насправді має на думці. І це якщо не зважати на його акцент, що виявлявся посеред речення. Крім того, до такої міри зловісних і похмурих Дітей, як ті п’ятдесят, що супроводжували Ордейта, Борнголд ще ніколи не бачив. Ордейт, мабуть, сам їх обрав завдяки кислим пикам, — а це вже багато про що свідчило в тому, що стосувалося цього чоловіка. Навіть його ім’я старою мовою означало «полин». Втім, Борнголд мав власні причини бути там, де він був. Він співпрацюватиме з цим чоловіком, якщо вже довелося. Але лише стільки, скільки потрібно.

— Майстре Ордейте, — мовив він обережним спокійним голосом, — цей паром — єдиний шлях до Межиріччя, — чи звідти сюди.

Це було не зовсім правдою. На тій мапі, що в нього була, не було іншого шляху через Тарен, окрім цього, — а у верхніх землях Манетерендрелле, що межували з регіоном на півдні, не було броду. На схід простягалися болота й трясовини. Втім, мав бути шлях на заході, через Імлисті гори, — хоча його мапа закінчувалася на їхньому кордоні. Це буде щонайменше складний перехід; багато хто з його людей, можливо, загине, — тож він не збирався давати Ордейту шанс дізнатися про цей шлях.

— Коли надійде час облишити це місце, якщо я знайду андорських солдатів, що тримають цей берег, то ви поїдете першим на переправу. Вам буде цікаво відчути на собі усі труднощі переправи через річку такої ширини, правда?

— Це ваше перше командування, правда? — У голосі Ордейта причаїлося глузування. — На мапі ці землі позначені як володіння Андору, — але Кеймлін не відправляв збирачів податків так далеко на захід уже впродовж багатьох століть. Навіть якщо ці троє заговорять, — хто повірить бляхарям? Якщо ви вважаєте, що небезпека значна, — згадайте, чиї печатки на ваших наказах.

Фарран подивився на Борнголда і потягнувся рукою до меча. Борнголд злегка похитав головою, і Фарран опустив руку.

— Я планую переправитися через річку, майстре Ордейте. Я зроблю це, щойно почую, що Ґарет Брін та гвардійці королеви будуть тут до заходу сонця.

— Звісно, — сказав Ордейт, раптово злагіднівши. — Тут можна здобути стільки ж слави, як і в Тар Валоні, — запевняю вас. — Його глибокі темні очі уважно вдивлялися кудись удалину. — Хоч і в Тар Валоні є дещо, що мене цікавить.

Борнголд похитав головою. І я маю співпрацювати з ним.

Джарет Баяр порівнявся з Фарраном і зістрибнув із сідла. Заввишки із сотника, Баяр мав довгасте обличчя з темними, глибоко посадженими очима. Здавалося, мовби кожна унція жиру з нього була випалена.

— Селище безпечне, мілорде. Люселлін стежить, аби ніхто не вислизнув. Вони ледь не наклали в штани, коли я згадав про Друзів Морока. Кажуть, у них таких немає. Однак народ північніше від них називають кодлом Морока.

— Північніше? — жваво мовив Борнголд. — Побачимо. Переправ три сотні через річку, Баяре. Фарран перший. Решта — слідом, коли переправлять бляхарів. І переконайся, що ніхто з них не втече, зрозумів?

— Ми прочешемо Межиріччя, — втрутився Ордейт. Його вузьке обличчя перекривилося; на вустах проступили бульбашки слини. — Ми випатраємо їх, здеремо шкуру і випалимо їхні душі! Обіцяю! Тепер він від мене не втече! Нізащо!

Борнголд кивнув Баяру та Фаррану, аби ті приступили до виконання наказу. Божевільний, подумав він. Лорд капітан-командор повісив на мене божевільного. Але принаймні я розшукаю Перрина з Межиріччя. Чого б це не коштувало. Я помщуся за свого батька!

З оточеної колонами тераси на вершині пагорба висока леді Сурот дивилася на широку скособочену чашу Канторінської гавані. Виголені скроні підкреслювали широкий гребінь чорного волосся, що спадало їй на спину. Жінка невимушено склала руки на гладенькій кам’яній балюстраді, білосніжній, як її щойно пошита сукня із сотнями складок. Вона мимоволі тарабанила слабкий ритм пальцями з довгими нігтями; великий і вказівний на кожній руці були полаковані синім.

З Аритського океану долинав легкий бриз, що містив у своїй прохолоді щось більше від простого солоного присмаку. Дві молоді жінки колінкували біля стіни позаду високої леді; у руках вони тримали віяла з білим пір’ям на випадок, якщо бриз вщухне. Ще дві жінки й четверо молодих чоловіків доповнювали лінію скоцюрблених фігур, готових прислужитись. Усі були босі та вбрані у прозорі мантії, аби вдовольнити естетичні почуття високої леді чіткими лініями своїх тіл та граційністю рухів. Зараз Сурот зовсім не помічала своїх служників, мовби це були просто меблі.

Її погляд торкався шістьох Сторожів Смерті на кожному кінці колонади, що стояли нерухомо, немов скульптури, тримаючи списи з чорними китицями та чорні лаковані щити. Вони символізували її тріумф та її небезпеку. Сторожі Смерті служили тільки імператриці та її обраним представникам; вони з однаковою запальністю сіяли смерть — чи приймали її. Є такий вислів: «На висотах стежки вимощені кинджалами».

Нігті Сурот стукали по кам’яній балюстраді. До якої ж міри тонким було лезо бритви, яким вона йшла.

Кораблі Ата’ан Мієр, Морського народу, заповнили внутрішню частину гавані за дамбою; навіть найбільші з них здавалися надто вузькими для такого простору. Обрізаний такелаж дозволяв реям та гікам нахилятися під неймовірними кутами. Їхні палуби стояли порожнем: екіпажі тримали на березі під охороною, як і всіх на цих островах, хто вмів плавати у відкритому морі. Десятки великих, з широкими пласкими носами кораблів шончанців перебували у зовнішній частині гавані — заякорилися на вході. Один такий, з ребристими вітрилами, гнаний вітром, супроводжував зграйку малих рибацьких човнів назад до острівного порту. Якби ці човники розсипалися врізнобіч, то, можливо, деяким і вдалося б урятуватися, — але на кораблях шончанців були дамані, і самої лише демонстрації їхньої сили вистачало, аби подібні думки принишкли. Обвуглений розламаний скелет судна Морського народу досі лежав на мілині біля входу у гавань.

Сурот не знала, як довго їй вдасться тримати в таємниці від решти Морського народу — і клятих мешканців материка — те, що вона заволоділа цими островами. Достатньо довго, промовила вона до себе. Скільки буде потрібно.

Вона сотворила ледь не диво, згуртувавши більшість сил шончанців після розгрому, до якого призвів високий лорд Турак. Усі, окрім купки кораблів, що втекли з Фалме, тепер перебували під її контролем, і ніхто не ставив під сумнів її право на командування халіне, провісниками. Якщо це диво справдиться, — ніхто з материка не запідозрить, що вони тут. Чекають на відвоювання земель, які імператриця наказала повернути; чекають на корінне, повернення. Її люди вже прочесали шлях. Тоді не доведеться рушати до Двору Дев’яти Місяців та просити вибачення в імператриці за провал, що відбувся навіть не з її вини.

Думка про вимолювання пробачення в імператриці проймала її дрожем. Це завжди було принизливо і часто навіть боляче, — але найбільше її трусило від того, що наприкінці їй можуть відмовити в смерті і змусити жити так, ніби нічого не сталося, коли всі навколо, зокрема високородні, знатимуть про її ганьбу. Привабливий молодий служник вистрибнув до неї, тримаючи світло-зелений балахон, вишитий пташками з яскравим оперенням. Вона просунула руки в одежину, ігноруючи його, ніби то була просто грудка бруду біля її оксамитових капців.

Аби не повертатися з вибаченнями, вона мусить повернути те, що було втрачено тисячу років тому. Однак для цього спершу слід розібратися з чоловіком, який, згідно зі свідченнями її материкових розвідників, проголосив себе Відродженим Драконом. Якщо я не зможу підступитися до нього, то невдоволення імператриці буде найменшою моєю турботою.

Плавно розвернувшись, вона увійшла в довгу кімнату з терасою, де стіна з боку моря була всіяна безліччю дверей та високих вікон, що ловили бриз. Світлі дерев’яні панелі стін, гладенькі та блискучі, мов сатин, тішили око Сурот, але все умеблювання, що належало колишньому власнику цих покоїв, правителю Канторіна з Ата’ан Мієр, вона замінила кількома високими ширмами, розмальованими пташками й квітами. Дві з них вирізнялися. На одній була зображена величезна, завбільшки з поні плямиста кішка Сен Т’джор, а на іншій — чорний гірський орел, гребінь якого настовбурчився, ніби світла корона, а крила зі сніжними кінчиками випрямилися на всі свої сім футів. Такі ширми вважалися поганим смаком, — однак Сурот любила тварин. Вони були присвячені двом її улюбленцям, яких разом зі своїм звіринцем вона не могла перевезти через Аритський океан. Сурот не любила, коли їй перешкоджали.

Троє жінок очікували там, де вона їх і залишила: двоє на колінах, а одна — простягнена на голій полірованій підлозі з візерунками зі світлого й темного дерева. Жінки, що стояли навколішках, були вбрані в сині сукні сул’дам; на їхніх грудях та стегнах пістрявіли пришиті червоні стяжки зі срібними роздвоєними блискавицями. У однієї з цих жінок, Алвін, було гостре обличчя, блакитні очі з незгасним вогником в них, а лівий бік її голови був виголений. Решта волосся спадала на плече вільною русою косою.

Побачивши Алвін, Сурот підтисла вуста. Ще жодну сул’дам не підносили до со’джин — спадкових вищих слуг високородних, як і до оповісників високородних. Однак в цьому випадку на те були причини: Алвін знала надто багато. Сурот зосередила увагу на жінці, вбраній в просту темно-сіру сукню, що лежала долілиць. Широкий нашийник зі срібного металу оповив шию жінки; блискучий повідець з’єднував його з металевим браслетом на зап’ястку іншої сул’дам, Тайси. За допомогою повідця та нашийника, ай’дам, Тайса могла контролювати жінку в сірому вбранні. Це було необхідно. Та жінка була дамані, — тобто вона вміла направляти, а тому була надто небезпечною, аби розгулювати на волі. Пам’ять шончанців про армії Ночі досі була свіжою, хоч минула вже тисяча років після їхньої загибелі.

Сурот насторожено зиркнула на обох сул’дам. Вона більше не довіряла жодній з них, — але зараз у неї не було вибору. Ніхто інший не може контролювати дамані, а без дамані... Таке неможливо помислити. Сила шончанців, уся сила Кришталевого трону трималася на контрольованих дамані. Насправді Сурот не задовольняло дуже багато речей, але у неї не було вибору. Наприклад, Алвін, що дивиться так, наче була со’джин усе своє життя. Ні. Навіть так, наче вона була високородною, — а колінкує лише за власним вибором.

— Пуро. — Перш ніж потрапити в руки шончанців та стати дамані, Айз Седай, яких вони ненавиділи, мала інше ім’я, — але Сурот не знала його, і, власне, їй було начхати. Жінка в сірому вбранні напружилася, але не звела голову; її муштрували особливо суворо. — Я запитаю знову, Пуро. Як Біла Вежа контролює цього чоловіка, що проголосив себе Відродженим Драконом?

Дамані злегка повернула голову й з острахом глянула на Тайсу. Якщо її відповідь не вдовольнить Сурот, сул’дам може завдати їй болю, не поворухнувши й пальцем, — за допомогою ай’дам.

— Вежа не намагалася б контролювати Лжедракона, висока леді, — сказала Пура, хапаючи повітря. — Вони зловили б його і вгамували.

Тайса запитально подивилася на високу леді з обуренням в очах. Пура ухилилася від відповіді й, можливо, поставила під сумнів слова однієї з високородних. Сурот злегка похитала головою, ледь помітно, — вона не хотіла чекати, поки дамані відновиться після покарання, і Тайса ствердно кивнула.

— Ще раз, Пуро: що ти знаєш про те, як Айз Седай... — Сурот скривила рота через осквернення себе цим іменем; Алвін фиркнула від огиди, — ...допомагають цьому чоловіку. Застерігаю тебе. Наші солдати билися з жінками з Вежі, — у Фалме, з жінками, що здатні направляти Силу, — тож не намагайся заперечувати це.

— Пура... Пура не знає, висока леді. — В голосі дамані було запевнення і водночас невпевненість; жінка кинула ще один переляканий погляд на Тайсу. Очевидно, вона відчайдушно хотіла, аби їй вірили. — Можливо... Можливо, Амерлін, чи Рада Вежі... Ні. Вони не стали б. Пура не знає, висока леді.

— Чоловік може направляти, — відрізала Сурот. Жінка на підлозі застогнала. Вона вже чула ці слова від Сурот раніше. Коли Сурот промовила це, її шлунок скрутився у вузол, хоч обличчя залишалося незворушним. Події у Фалме лиш частково були справою рук жінок, що направляли; дамані відчували це, а сул’дам, що носили браслети, завжди знали, що відчуває їхня дамані. Це означає, що винуватцем був чоловік. А ще — те, що він неймовірно могутній. Настільки могутній, що Сурот раз чи двічі спадала нудотна думка: а може, він і справді Відроджений Дракон. Це не може бути він, рішуче переконувала вона себе. У всякому разі це не змінювало її планів.

— Біла Вежа нізащо не дозволила б такому чоловіку спокійно розгулювати. Як вони його контролюють?

Дамані лежала долілиць мовчки, її плечі трусилися від схлипувань.

— Відповідай високій леді! — різко сказала Тайса. Вона не поворухнулась, але Пура зойкнула, здригнувшись так, наче її вдарили по стегнах. Удар ішов від ай’дам.

— Пура не знає. — Дамані простягнула тремтливу руку, наче хотіла торкнутися ноги Сурот. — Будь ласка. Пура навчилась підкорятися. Пура говорить лише правду. Прошу, не карайте Пуру.

Сурот м’яко ступила крок назад, не дозволяючи собі виявляти роздратування. Їй довелося відступити через дамані. До неї майже торкнулася та, що вміє направляти. Їй захотілося прийняти ванну, — так, наче до неї і справді торкнулися.

Темні очі Тайси викотилися з орбіт від обурення через нахабство дамані; її щоки побуряковіли від сорому, — адже це сталося, коли браслет був на її руці. Здавалося, вона розривається між вибором: кинутися долілиць біля дамані та просити пробачення, — чи покарати жінку негайно ж. Алвін підтисла вуста й презирливо подивилася на неї; кожна риса її обличчя ніби казала, що подібне не повинно відбуватися, коли браслет на ній.

Сурот ледь-ледь підвела палець, злегка ворухнувши ним. Цей рух кожна со’джин знала з дитинства — «геть». Алвін не зовсім зрозуміла, кого він стосувався, однак спробувала прикрити свій промах, накинувшись на Тайсу.

— Забери це... створіння подалі від високої леді Сурот. І, коли покараєш її, піди до Сурели й скажи їй, що контролюєш свою енергію так, наче ніколи раніше не вдягала браслет. Скажи, що ти...

Сурот заглушила голос Алвін у своїй голові. Нічого такого вона не наказувала, — хіба що покинути кімнату; але сварки між сул’дам її не цікавили. Шкода, що вона так і не дізналася, чи Пура щось приховує. Її люди стверджують, що жінки з Білої Вежі не можуть брехати. Пура не здатна була сказати й найдрібнішу брехню, наприклад, що білий шарф — чорний; однак це не давало гарантій. Хтось, може, і повірив би сльозам дамані, її запевненням у невмінні брехати, що б сул’дам не робила, — та не вона, не та, хто очолить повернення. Пура, можливо, ще має запас волі; можливо, вона достатньо розумна для того, аби скористатися фактом, що нездатна брехати. Жодна жінка, на яку одягли нашийник на материку, не була цілковито покірною та правдивою, — на відміну від дамані шончанців. Жодна з них не змогла повністю прийняти те, ким вона стала, — якщо порівнювати їх з дамані шончанців. Хтозна, які таємниці можуть приховувати ті, хто називають себе Айз Седай.

Вже не вперше Сурот шкодувала, що не було іншої Айз Седай, затриманої на мисі Томан. Опитавши двох, було би більше шансів викрити брехню чи ухиляння. Але бажання було марним. Інша вже, мабуть, мертва, — викинута в море, чи у Дворі Дев’яти Місяців. Деякі з кораблів, які не змогла втримати Сурот, можливо, вже долають шлях назад через океан, і на одному з них може бути така жінка.

Вона й сама відправила корабель з ретельними звітами, разом із капітаном та командою, що буди нащадками родин, які служили їй ще відтоді, відколи Льютер Пейндраґ приблизно тисячу років тому проголосив себе імператором. Відтоді минуло приблизно пів року. Це сталося одразу після того, як вона укріпила свій контроль над провісниками. Відправляти корабель було авантюрою: імператриця могла надіслати когось на місце Сурот. Проте не відправляти корабель було б іще більшим ризиком: в такому разі врятувати її могла лише цілковита й розгромна перемога. І це не точно. Так імператриця дізналася про Фалме, про поразку Турака, — і про намір Сурот продовжувати. Але що вона про все це подумає, — і що робитиме з цими новинами? Це тривожило її сильніше, аніж якась дамані, — ким би та доти не була.

І все ж імператриця знала не все. Найгірше не можна було довірити жодному посланцю, хай яким би він здавався лояльним. Такі новини мають дійти безпосередньо з уст Сурот до вух імператриці, і Сурот було боляче тримати це в таємниці. Цю таємницю знали лише четверо, — і двоє з них ніколи її не розкажуть; не з власної волі. Всього-на-всього три смерті сховали б її ще глибше.

Сурот не помітила б, що пробурмотіла це вголос, поки Алвін не промовила:

— І все ж цих трьох висока леді потребує живими.

Жінка говорила з покірною догідливістю, що виражалася у її поставі, навіть у хитрості опущених очей, які все одно вловлювали кожен рух Сурот. Її голос також звучав догідливо.

— Хто знає, висока леді, що імператриця — хай живе вічно! — може зробити, якщо дізнається про спробу приховати від неї такі відомості?

Замість відповіді Сурот ще раз зробила пальцем незначний порух. Алвін знову завагалась — цього разу це було просте небажання йти; ич, як носа задерла! — а тоді низько вклонилася і зникла з очей Сурот.

Сурот насилу заспокоїлась. Сул’дам та інші двоє були проблемою, яку вона не могла вирішити негайно, — проте високородна завжди повинна була зберігати спокій. Ті, що не вміли терпіти, закінчували у Вежі круків.

На терасі слуги, приготувавшись до її появи, стояли навколішках, з опущеними головами. Солдати вартували, щоби простежити за тим, що її ніхто не потурбує. Сурот зайняла своє місце перед балюстрадою, цього разу скеровуючи погляд у морську широчінь, в напрямку материка, що лежав за сотні миль на схід.

Стати тією, хто успішно очолить провісників, хто розпочне повернення, — це може принести велику славу. Можливо, її навіть приймуть до імператорської родини, — хоча ця честь приносила також і труднощі. Якщо ж іще схопити цього Дракона, — байдуже, фальшивий він чи справжній, — і контролювати його неймовірну силу...

Однак якщо, точніше — коли я схоплю його, — то чи віддам імператриці? Ось в чім питання.

Її довгі нігті знову застукотіли по широкій кам’яній балюстраді.

Розділ
2

Коловерть у Візерунку

На материку віяв гарячий нічний вітер — на північ, через розлогу дельту, що зветься Кігтями Дракона, крізь звивистий лабіринт водних шляхів, широких і вузьких, почасти всуціль зарослих ніж-травою. Широкі пласти очерету розділяли низькі острівці дерев із павучими коренями, які не траплялись більше ніде. Врешті дельта переходила у своє джерело, — річку Еринін; її неймовірний обшир був всіяний вогнями маленьких рибальських човників. Човни та ліхтарі знов і знову похитувалися у різні боки, і старші люди щось бурмотіли про нічну чортівню. Молодші лиш гигикали, — а втім, тягнули сіті жвавіше й прагнули якомога швидше опинитися вдома; вийти з темряви. В оповідках говорилося, що зло не зможе переступити ваш поріг, поки ви не запросите його. Так казали. Але в темряві...

Присмак солі випарувався, щойно вітер досяг славетного міста Тіра, що розкинулося прямо біля річки, де корчми й крамниці з черепичними дахами підпирали високі палаци з вежами, дахи яких відблискували місячним сяйвом. Але жоден палац не перевершував велетенської споруди, — ледь не гори, що громадилась від серця міста до лінії води. Твердиня Тіра, легендарна фортеця, найдавніша цитадель людства, зведена в останні дні Світотрощі. Твердиня стояла, поки поставали нові народи та імперії; коли вони зростали й розпадалися, змінюючи одна одну. Це була скеля, об яку армії ламали свої списи й мечі, через яку занепадав їхній дух впродовж трьох тисяч років. Ніхто не міг її приборкати. Дотепер.

Вулиці міста, корчми та заїзди стояли порожнем у задушливій темряві: люди завбачливо не виходили зі своїх будинків. Хто заволодівав Твердинею, той перетворювався на лорда Тіра, — міста і народу. Так повелося, — і містяни завжди приймали це. Вдень вони з ентузіазмом вітали нового лорда, як вітали попереднього; вночі ж, коли вітер завивав по їхніх дахах, імітуючи голосіння тисячі плакальниць, вони тремтіли попри спеку і тулилися докупи. Дивні нові сподівання кружляли в їхніх головах, — сподівання, на які ніхто в Тірі не наважувався протягом сотень поколінь; сподівання, змішані зі страхом, таким же давнім, як сама Троща.

Вітер шарпав довге біле знамено, що вбирало місячне світло над Твердинею, — так, наче намагався зірвати його. На всю його довжину простягалася звивиста фігура, подібна на змія, але з ногами та із золотою гривою, як у лева, із золотавою та багряною лускою. Здавалося, це створіння осідлало вітер. Знамено пророцтва, на яке сподівалися — і якого остерігались. Знамено Дракона. Відродженого Дракона. Передвісника порятунку світу — і провісника нової Трощі. Немовби обурений такою непокорою, вітер врізався в міцні стіни Твердині. Знамено Дракона байдуже колихалося серед ночі в очікуванні ще більших штормів.

У кімнаті, що розташовувалась десь на півшляху до південного фасаду Твердині, Перрин сидів на скрині в ногах свого ліжка з балдахіном і дивився на темноволосу дівчину, що крокувала вперед-назад. В його золотавих очах застигла обережність. Зазвичай Фейлі злегка кепкувала з нього, іноді — ледь насміхалася над неквапністю його думок і дій; цієї ж ночі вона не промовила й десяти слів, відколи переступила поріг. Він відчував запах троянд, пелюстками яких вона пересипала свій одяг після прання, і аромат, що належав лише їй. Її піт просяк нервовістю. Фейлі майже ніколи не виказувала хвилювання. Цікаво, чому йому так запекло поміж лопатками, — і зовсім не від нічної спеки. Її вузька розділена спідниця порушувала тишу м’яким шурхотінням у ритмі кроків.

Перрин роздратовано почухав свою двотижневу бороду. Вона кучерявилась навіть більше, аніж волосся на голові. Через неї було ще спекотніше. Уже всоте він подумав про те, що варто було б поголитись.

— Тобі личить, — раптом сказала Фейлі, зупинившись.

Юнак ніяково знизав плечима, обважнілими після довгих годин роботи в кузні. Якось у неї це виходило — читати думки.

— Вона свербить, — пробурмотів він, і враз пошкодував, що сказав це недостатньо рішуче. Це його борода; він може зголити її, коли йому заманеться.

Фейлі пильно дивилася на нього, схиливши голову на один бік. Її масивний ніс і високі вилиці підкреслювали пильний погляд — і контрастували з м’яким голосом, яким вона промовила:

— Але тобі гарно з нею.

Перрин зітхнув і знову знизав плечима. Вона не просила його відрощувати бороду — та й не стала б. І все ж він знав, що знову не поголиться. Цікаво, як його друг Мет повівся б у цій ситуації. Мабуть, ущипнув, поцілував, розсмішив дівчину, аж поки не змусив би її пристати на його думку. Однак Перрин знав, що він сам поводився з дівчатами інакше, ніж Мет. Той ніколи б не пітнів через бороду тільки тому, що якась дівчина вважала, що в нього там має бути волосся. От тільки цієї дівчиною була Фейлі. Перрин підозрював, що її батько, мабуть, дуже шкодує, що вона залишила дім, — і не тільки тому, що вона його донька. За словами Фейлі, її батько був найбільшим торговцем хутром в Салдеї; і Перрин помітив, що їй завжди вдавалося отримати ту ціну, яку вона хотіла.

— Тебе щось непокоїть, Фейлі, — і не моя борода. То що ж?

Її вираз обличчя став стриманішим. Вона дивилася куди завгодно, тільки не на нього, презирливо оглядаючи умеблювання кімнати.

Різноманітні різьблені леопарди і леви, яструби під час полювання — ці сцени прикрашали тут все, від високих шаф і каркасів ліжок завтовшки з його ногу до обшитих лавок перед холодним мармуровим каміном. У деяких тварин були гранатові очі.

Він намагався запевнити домоправительку, що хотів би звичайну кімнату, — але, схоже, вона його не зрозуміла. Не те щоб вона була дурною чи важкодумною. Домоправителька керувала армією слуг, численнішою від захисників Твердині; хто б не керував Твердинею, хто б не володів цими стінами, — вона стежила за побутом, щоб усе працювало. Але на світ вона дивилась тіренськими очима. Попри його одяг, він мав бути не просто селянином, яким здавався, — тому що простолюд ніколи не селиться у Твердині; звісно, якщо не зважати на захисників та слуг. Окрім того, він був одним з Рандового гурту, другом чи послідовником, чи в усякому разі — наближеним до Відродженого Дракона. В очах домоправительки це ставило його на один рівень щонайменше із лордом землі, а то й з високим лордом. Обурювало її вже те, що він жив у кімнаті, де навіть не було вітальні; Перрин зрозумів, що, якби він попросив її про ще простішу кімнату, то вона могла б і зомліти. Якщо такі кімнати тут взагалі існують, — за винятком тієї частини, де мешкали слуги та захисники. Принаймні позолочені тут були лише свічники.

Фейлі, проте, міркувала інакше.

— Ти повинен був отримати щось краще від цього. Ти заслужив. Можу закластися на останній мідяк, що в Мета кімната краща.

— Мет любить багатий несмак, — спокійно мовив він.

— Ти не клопочешся про себе.

Перрин не відповів. Він розумів, що її непокоїла не його кімната. Так само, як і не його борода.

Невдовзі вона промовила:

— Лорд Дракон, схоже, втратив до тебе інтерес. Тепер весь свій час він витрачає на високих лордів.

Свербіння поміж лопаток дужчало; тепер він знав, що її турбувало. Він намагався говорити безтурботно.

— Лорд Дракон? Говориш, як тіренці. Його звати Ранд.

— Він — твій друг, Перрине Айбара. А не мій. Якщо взагалі такий чоловік може мати друзів. — Вона глибоко вдихнула і продовжила м’якшим тоном. — Я міркувала про те, щоб облишити Твердиню. Поїхати з Тіра. Не думаю, що Морейн зупинить мене. Новини про... про Ранда розійшлися за місто вже тижнів зо два тому. Вона не зможе й далі тримати це в таємниці.

Перрин втримався, аби знов не зітхнути.

— Я теж так думаю. В усякому разі вона вважає тебе лише вантажем. Можливо, вона навіть дасть тобі грошей, аби ти рушила звідси.

Вперши кулаки в боки, Фейлі наблизилась і спідлоба глянула на нього.

— І це все, що ти хочеш мені сказати?

— А що ти хочеш, аби я сказав? Що я хочу, щоб ти залишилася?

Злість у власному ж голосі налякала його. Він сердився на себе, — не на неї. Сердився, бо не передбачив цього; сердився, бо не знав, як це вирішити. Він любив усе обмірковувати. Мимоволі легко образити людину, коли квапишся. Що він зараз і зробив. Її темні очі округлились від здивування. Він спробував згладити свої слова.

— Я дуже хочу, аби ти залишилась, Фейлі, — але, мабуть, ти повинна поїхати. Я знаю, ти не легкодуха; але Відроджений Дракон, Відступники...

Насправді не існувало цілком безпечного місця — той час уже минув; проте все одно є місця, безпечніші від Твердині. Принаймні на деякий час. Потрібно бути дурнем, аби сказати їй це в такий спосіб. Але, схоже, її не турбувало, як він висловив свої думки.

— Залишитися? Хай Світло зійде на мене! Немає нічого гіршого, аніж сидіти тут, як пень, але... — Вона плавно опустилася навколішки і поклала свої руки на його коліна. — Перрине, я не хочу гадати, коли один з Відступників вискочить на мене з-за кутка. І не хочу гадати, коли Відроджений Дракон уб’є всіх нас. Врешті-решт, він зробив це тоді, під час Трощі. Убив усіх близьких.

— Ранд — не Льюс Терін Родичевбивця, — запротестував Перрин. — Тобто він — Відроджений Дракон, але він не... він би не...

Перрин замовк, не знаючи, як закінчити. Ранд був відродженим Льюсом Теріном Родичевбивцею; це й означало бути Відродженим Драконом. Але чи значило це, що Ранд приречений на його долю? Не лише позбутися глузду — кожен чоловік, здатний направляти, приречений збожеволіти, а тоді безславно згинути, — але й вбити усіх, хто турбується про нього?

— Перрине, я говорила з Бейн та Чіад.

Це не було несподіванкою. Вона чимало часу проводила з аїльками. Ця дружба створювала для неї деякі проблеми, — але вона, схоже, любила аїльок так само сильно, як зневажала тіренських знатних леді з Твердині. Однак він не зрозумів, як це стосується того, про що вони говорили, — тож і запитав про це.

— Вони сказали, що Морейн іноді запитує, де ти. Чи Мет. Хіба не розумієш? Вона не робила б цього, якби могла стежити за вами за допомогою Сили.

— Стежити за допомогою Сили? — тихо промовив він. Перрин ніколи не міркував про це.

— Морейн не може. Їдьмо зі мною, Перрине. Ми здолаємо двадцять миль за рікою, перш ніж вона дізнається про втечу.

— Я не можу, — сказав він розпачливо. Перрин спробував відволікти її поцілунком, — однак вона зірвалась на ноги й відступила так стрімко, що він ледь не впав обличчям уперед. Не було сенсу йти за нею. Фейлі схрестила руки на грудях, немов поставила бар’єр.

— Не кажи мені, що ти аж так її боїшся. Знаю: вона — Айз Седай, і вона змушує вас усіх танцювати, немов грає на струнах. Можливо, вона вже прив’язала... Ранда... так міцно, що він не може звільнитися. І Світло його знає, — можливо, Еґвейн, Елейн і навіть Найнів цього не хочуть, але ти можеш розірвати її пута, якщо спробуєш.

— Морейн тут ні до чого. Я мушу тут бути. Я...

Фейлі перебила його.

— Не смій вішати на мене цю заяложену маячню про чоловіка, що має обов’язок. Я знаю про обов’язок не гірше за тебе, — і тут ти нікому нічого не винен. Можливо, ти і та’верен, навіть якщо я цього не бачу; але Відроджений Дракон — він, а не ти.

— Може, послухаєш? — гаркнув він, витріщившись на неї, аж Фейлі відстрибнула. Він ніколи не кричав на неї; принаймні не так. Вона задерла підборіддя, розвела плечі, але нічого не сказала. Перрин продовжив: — Гадаю, я якимось чином пов’язаний з Рандовою долею. І Мет. Думаю, він не зможе зробити те, що повинен, якщо ми не виконуватимемо свою частину. Це обов’язок. Як я можу поїхати, — якщо, можливо, це означатиме, що Ранд провалиться?

— Можливо? — У її голосі лунав натяк на претензію, — але тільки натяк. Перрин замислився над тим, чи не покрикувати на неї частіше. — Тобі це Морейн сказала, Перрине? Ти мав би вже знати, що потрібно обережніше дослухатись до того, що говорить Айз Седай.

— Я сам це розумію. Думаю, та’верени притягуються одне до одного. Чи, можливо, Ранд притягує нас, — мене і Мета. Він може бути найсильнішим та’вереном після Артура Яструбине Крило, від часів Трощі. Мет навіть не визнає, що він та’верен, — але як би він не старався втекти, він завжди врешті опиняється біля Ранда. Лоял каже, що на його пам’яті ніколи не було трьох та’веренів водночас, усіх — одного віку та походження.

Фейлі голосно пирхнула.

— Лоял не знає всього. Він не дуже старий, як на оґіра.

— Йому вже минуло дев’яносто, — заперечив Перрин, і дівчина натягнула посмішку. Згідно з людськими вимірами, дев’яносто років для оґіра означали приблизно стільки ж, скільки зараз виповнилося Перрину. Оґір був навіть трохи молодшим. Перрин мало знав про оґірське життя. У будь-якому разі Лоял прочитав безліч книжок, яких Перрин ніколи не бачив, про які він навіть не чув. Іноді йому здавалося, що Лоял прочитав усі можливі книжки. — І він знає більше від нас обох. Він думає, що я, найімовірніше, маю рацію. І Морейн теж. Ні, я її не запитував, — але чому ж іще вона стежить за мною? Чи ти думаєш, вона хоче замовити в мене кухонний ніж?

Якусь мить Фейлі помовчала, а коли заговорила, її слова звучали співчутливо:

— Бідний Перрине. Я полишила Салдею у пошуках пригод, — і тепер, коли я в самому вирі подій, найбільш значущих від часів Світотрощі, все, чого я хочу, — це забратися звідси. Ти ж хочеш просто працювати в ковальні, — але, схоже, опинишся в легенді, бажаєш цього чи ні.

Він відвернувся, хоч її аромат досі дурманив йому голову. Перрин не думав, що про нього розповідатимуть якісь історії, допоки його таємниця не поширилася далі від тих небагатьох, хто уже все знав. Фейлі гадала, що знає про нього все, — але вона помилялася.

На протилежній стіні висіли його сокира та молот, — прості й практичні, з руків’ями завдовжки як його передпліччя. Сокира загрожувала півмісяцем леза, яке врівноважував товстий шип, що жадав крові. За допомогою молота Перрин міг виготовляти речі в ковальні — і вже робив це. Голівка молота важила десь удвічі більше від леза сокири, — однак коли він брав сокиру, вона з кожним разом ставала для нього важчою. Сокирою він міг... Перрин насупився, не бажаючи думати про це. Вона мала рацію. Він просто хотів бути ковалем. Повернутися додому, побачити знову свою родину — і працювати у кузні. Але цього не станеться, — і він це знав.

Перрин звівся на ноги, взяв молот — і знову сів. Було щось приємне в тому, щоби тримати його в руках.

— Майстер Лугган завжди говорив, що не можна втекти від того, що повинно статися. — Розуміючи, що його слова схожі на те, що вона називала заяложеною маячнею, Перрин квапливо продовжив: — Це коваль на моїй батьківщині; чоловік, у якого я навчався. Я розповідав тобі про нього.

На його подив, Фейлі не скористалася можливістю знову висловитись стосовно того, що в нього немає своєї думки. Насправді вона взагалі нічого не сказала, — лише дивилась на нього, чекаючи на щось. За мить до нього дійшло.

— То ти їдеш? — спитав він.

Вона підвелася, розправляючи спідницю. Тривалий час дівчина мовчала, розмірковуючи над відповіддю.

— Не знаю, — врешті промовила вона. — Ти вплутав мене у добрячу веремію.

— Я? Що я зробив?

— Що ж, якщо ти не знаєш, — то я не збираюся тобі розжовувати.

Почухавши бороду, він подивився на молот в іншій руці. Мет точно знав би, що вона має на увазі. Чи навіть старий Том Меррилін. Сивоволосий менестрель стверджував, що ніхто не розуміє жінок, — але, коли він виходив зі своєї крихітної кімнатки в самому череві Твердині, його враз оточували з пів дюжини дівчат, таких молодих, що могли би бути його онучками. Вони зітхали і слухали його гру на арфі та розповіді про славетні пригоди й любовні перипетії. Фейлі була єдиною жінкою, якої потребував Перрин, — але інколи він почувався рибою, що намагається зрозуміти пташку.

Він знав, що Фейлі чекала від нього запитань. Він це добре розумів. Вона могла й не відповідати, — але він мусив запитати. Однак Перрин вперто мовчав. Цього разу він хотів перемовчати її.

Надворі серед ночі проспівав півень.

Фейлі затремтіла й схрестила руки на грудях.

— Моя нянька колись казала, що це передвіщає смерть. Хоча, звісно, я в це не вірю.

Перрин розтулив рота, аби погодитися з тим, що це маячня, хоч і сам затремтів, — але його відволік якийсь скрип і стукіт. Сокира гепнулась на підлогу. Він лише встиг насупитися, міркуючи, що змусило її впасти, як раптом вона знову заворушилась без сторонньої допомоги — й кинулась просто на нього.

Перрин без вагань замахнувся молотом. Дзвін металу об метал заглушив крик Фейлі; сокира пролетіла через кімнату, відскочила від протилежної стіни і знову лезом вперед націлилася на нього. Перрину здавалося, що кожна волосина на його тілі стала дибки.

Коли сокира проносилась повз Фейлі, дівчина кинулась вперед і схопила її за руків’я. Сокира вигнулась в її руках, спрямувавши вістря до її обличчя з розширеними очима. Перрин заледве встиг стрибнути до неї, щоб впустити молот і схопити сокиру, — та втримав її лезо від проникнення у плоть. Він би вмер, якби сокира — його сокира — завдала Фейлі шкоди. Він так сильно смикнув знаряддя, що важкий шип ледь не пронизав його груди. Це був справедливий обмін, аби не дати сокирі зашкодити дівчині; але Перрин поступово піддавався відчуттю того, що зупинити її неможливо.

Зброя металася, немов живе створіння: річ зі злісними намірами. Їй потрібен був Перрин, — і юнак це добре розумів, наче сокира прокричала це йому; однак вона поводилася підступно. Коли він відтяг сокиру від Фейлі, зброя скористалася його ж рухом, щоб кинутися на нього; коли він відштовхнув її від себе, то сокира спробувала налетіти на дівчину, — так, наче знала, що це не дозволить йому відштовхувати її. Байдуже, як сильно він стискав руків’я: воно оберталося в його руках, погрожуючи шипом чи вигнутим лезом. Його руки вже боліли від зусиль; широкі зап’ястки крутило, а м’язи напружились. Піт стікав обличчям. Він не знав, скільки ще зможе втримувати руків’я. Усе це якесь божевілля, чистий безум, — але часу на роздуми не було.

— Вийди, — пробурмотів він крізь стиснуті зуби. — Вийди з кімнати, Фейлі!

Її майже безкровне обличчя зблідло, однак дівчина похитала головою і продовжила боротися із сокирою.

— Ні! Я тебе не залишу.

— Вона вб’є нас обох!

Дівчина знову похитала головою.

Загарчавши від зусилля, Перрин відпустив сокиру однією рукою — інша рука аж затремтіла від напруження, а обертання руків’я обпікало долоню — і відштовхнув Фейлі. Дівчина заверещала, коли він притиснув її до дверей. Не зважаючи на її крики та молотіння кулаками, Перрин припер її плечем до стіни, штовхнув двері — й виштовхнув Фейлі в коридор.

Хряснувши перед нею дверима, він притулився до них спиною, рухаючи засув стегном, а тоді знову обома руками схопив сокиру. Важкий клинок, гострий і блискучий, тремтів за кілька дюймів від його обличчя. Перрин затято відтягнув його на довжину руки. Приглушені крики Фейлі проникали крізь товсті двері, і він відчував її удари по них, — але все це заледве проникало в його свідомість. Жовті очі сяяли, немовби відображаючи кожен уламок світла в кімнаті.

— Тепер лише ти і я, — прогарчав Перрин. — Кров і попіл, як я ненавиджу тебе! — Всередині юнак зайшовся істеричним сміхом. Не тільки Ранд може збожеволіти, — тепер ще й я говорю із сокирою! Ранд! Щоб ти згорів!

Вищиривши зуби від зусилля, він відтиснув сокиру на цілий крок від дверей. Руків’я вібрувало, намагаючись сягнути плоті; він буквально відчував її спрагу крові. Перрин закричав, рвучко потягнув вигнуте лезо на себе — і відскочив назад. Несподівано він почув тріумфальний вигук — так, наче сокира справді була живою, — коли та кинулася до його голови. В останню мить Перрин крутнувся й спрямував сокиру повз себе. З гучним тріском знаряддя встромилося у двері.

Перрин відчув, як життя — він не знав, як іще це можна назвати — полишає ув’язнену зброю. Він повільно прибрав руки. Сокира залишилась там, де й була: знову — лише метал і дерево. Тепер двері здавалися для неї непоганим місцем. Перрин тремтячою рукою витер піт зі свого обличчя. Божевілля. Божевілля супроводжує Ранда повсюдно.

Раптово він зрозумів, що більше не чує ні криків Фейлі, ані її грюкання. Він відкинув засув і квапливо прочинив двері навстіж. Блискуча дуга сталі прорізалась крізь товсту деревину назовні й виблискувала у світлі ламп, розставлених віддалік одна від одної вздовж коридору, завішаного гобеленами.

Фейлі завмерла за дверима з піднесеними руками, що ще мить тому гатили по дверях. Вона стояла із широко розплющеними здивованими очима, — а тоді торкнулася кінчика свого носа.

— Ще один дюйм... — тихо промовила вона, — і...

Стрепенувшись, вона стрімко кинулась до нього, міцно обіймаючи, вкриваючи поцілунками його шию та бороду і щось нерозбірливо бурмочучи. Так само стрімко вона відскочила й почала стурбовано обмацувати його груди й руки.

— Тебе поранено? Щось болить? Вона тебе?..

— Все добре, — відповів він. — А ти як? Не хотів тебе налякати.

Дівчина пильно дивилася на нього.

— Правда? Ти зовсім не постраждав?

— Зовсім. Я...

Від її ляпаса на всю руку в нього задзвеніла голова, немов ковадло від молота.

— Ах ти ж волохатий бовдуре! Я думала — ти мертвий! Боялася, що вона вб’є тебе! Думала... — Вона зупинилась, коли він схопив її руку, що вже здійнялася для другого ляпаса.

— Прошу, не роби цього знову, — тихо сказав він. Пекучий відбиток її руки палав на його щоці, а щелепа болітиме, мабуть, решту ночі.

Він тримав її зап’ясток так ніжно, наче то була пташка, — і, хоча вона намагалася її визволити, його рука не змістилася ні на дюйм. Весь день він махав молотом у ковальні, тож тримати її руку було зовсім не важко, навіть після герцю із сокирою. Тоді вона вирішила проігнорувати його хватку й подивилася йому в очі; ні пара темних очей, ні золотавих не змигнули.

— Я могла б допомогти тобі. Ти не мав права...

— Ще й як мав, — просто сказав він. — Ти не змогла б допомогти мені. Якби ти залишилася, ми б обоє були мертві. Я не зміг би боротись — не так, як було потрібно, — і рятувати тебе від небезпеки водночас. — Вона розтулила рота, однак він продовжив голосніше. — Знаю: тебе дратують ці слова. Я відчайдушно намагаюся не поводитися з тобою, як із порцеляною, — але, якщо ти просиш мене просто спостерігати, як ти гинеш, я зв’яжу тебе, мов ягня на базарі, і відправлю до майстрині Лугган. Вона таких витівок не потерпить.

Штурхнувши язиком зуба і замислившись, чи той не хитається, Перрин пошкодував, що не зможе побачити спроби Фейлі сісти на голову Елсбет Лугган. Дружина коваля вимуштрувала свого чоловіка, докладаючи навряд чи більше зусиль, аніж до господарювання. Навіть Найнів була обережною зі своїм гострим язиком у її присутності. Врешті він вирішив, що зуб іще тримається. Раптом Фейлі захихотіла низьким гортанним сміхом.

— Зв’язав би, кажеш? Тільки не думай, що не станцював би з Мороком, якби тільки спробував.

Перрин так здивувався, що відпустив її руку. Яка різниця була між тим, що він сказав тепер — і тим, що говорив раніше? Тільки тоді вона вибухнула гнівом, а тепер сприйняла це... з любов’ю. Щоправда, він не був впевнений, що вона справді жартує. Фейлі носила з собою надійно сховані ножі — і добре знала, як ними користуватися.

Вона показово потерла зап’ясток і щось пробурмотіла. Він почув лише «волохатий бик» і пообіцяв собі, що зголить всю, до останньої волосини, цю дурнувату бороду. Обов’язково.

Вже вголос дівчина промовила:

— Сокира. Це був він? Відроджений Дракон намагався вбити нас?

— Мабуть, це Ранд. — Він наголосив на останньому слові. Перрин не хотів думати про Ранда якось інакше. Краще він пам’ятатиме того Ранда, з яким виріс в Емондовому Лузі. — Втім, він не хотів нас убити. Не він.

Вона криво всміхнулася, радше вишкірилась.

— Якщо він не хотів, то сподіваюся, що ніколи цього й не захоче.

— Я не знаю його намірів. Але я скажу йому, щоби припинив, — і то негайно.

— Не знаю, чому я турбуюся про чоловіка, який так клопочеться про власну безпеку, — пробурмотіла вона.

Перрин замислився, що б могли означати ці слова, а Фейлі в цей час просто оповила його руку своєю. Він все ще міркував над цим, коли вони рушили Твердинею. Сокиру він залишив, де вона й була — у дверях вона нікому не нашкодить.

Стискаючи зубами довгу люльку, Мет ще трохи розстібнув свій каптан і зосередився на картах, що лежали перед ним сорочкою доверху, та на монетах, розсипаних у центрі столу. Він був вбраний у яскраво-червоний каптан андорського крою з найкращої вовни, із золотою вишивкою на манжетах та на довгому комірі, котрий щодня нагадував йому, наскільки далі на південь від Андору розташований Тір. Піт лився його обличчям, а сорочка прилипла до спини.

Ніхто з його компаньйонів, котрі сиділи за столом, схоже, не помічав спеки, — хоча їхні каптани були тепліші, з грубими пишними рукавами з м’якого шовку та парчі, з атласними стяжками. Двоє чоловіків в червоно-золотих лівреях наповнювали срібні кубки гравців вином і підносили на блискучих срібних тацях оливки, сири та горіхи. Спека, схоже, не турбувала й слуг, які знов і знову позіхали, прикриваючись рукою, коли думали, що їх ніхто не бачить. Була вже пізня година.

Мет хотів знову подивитися на свої карти, — але стримався. Вони не могли змінитися. Три королі, — найвищі карти трьох із п’яти мастей. Цього вже було достатньо, аби перемогти більшість рук.

Кидати кості йому більше подобалося; колода карт зрідка з’являлася в тих місцях, де він зазвичай грав, де срібна монета переходила з рук до рук в п’ятдесяти різних іграх з кубиками; однак ці молоді тіренські лорди радше вбралися б у лахміття, ніж зіграли б у кості. Селяни кидали кубики, але були достатньо обачними для того, щоб не прохопитись про це в його присутності. Вони боялися не його характеру, а тих, кого вважали його друзями. Грали вони запекло, година за годиною, щоночі, — картами, розмальованими вручну та вкритими лаком. Чоловік, що їх виготовляв, нажив цілий статок завдяки їм — і таким же, як вони, картярам. Тільки жінки й коні могли витягти їх з гри, — та й то ненадовго.

Утім, Мет швидко опанував гру; і хоча в ній щастило не так, як з кубиками, талан був на його боці. Біля Метових карт лежав товстий гаманець, — а другий, іще товстіший, був у кишені. Багатство, подумав би колишній він, юнак з Емондового Лугу, достатньо велике для того, аби прожити решту життя в розкошах. Після того, як він покинув Межиріччя, його уявлення про розкіш змінилося. Молоді лорди байдуже складали свої монети у блискучі купки; втім, деякі старі звички Мет не збирався змінювати. Інколи йому доводилося швидко виїжджати із корчем та заїздів. Особливо тоді, коли йому таланило.

Коли він матиме достатньо, щоб жити, як схоче, то покине Твердиню в ту ж мить. Перш ніж Морейн дізнається про його задум. Мет давно вже облишив би це місце, якби все пішло за планом. Його тут затримує лише золото. Одна ніч за цим столом може принести йому більше, ніж тиждень гри в кості у корчмах. Якщо тільки до нього навідається талан.

Мет наморщив чоло і схвильовано затягнувся люлькою, вдаючи, що його карти недостатньо хороші, аби продовжувати. Двоє молодих лордів також затисли в зубах оздоблені сріблом люльки з янтарними мундштуками. У гарячому паркому повітрі їхній духмяний тютюн пахтів, немов пожежа в дамській гардеробній. Не те щоб Мет колись там був. Хвороба, що ледь не вбила його, залишила в пам’яті безліч лакун, — мовби у вигадливому мереживі; однак юнак був упевнений, що таке запам’ятав би. Навіть сам Морок не зміг би змусити мене забути таке.

— Сьогодні прибув корабель Морського народу, — пробурмотів Реймон з люлькою в зубах. Борода кремезного молодого лорда була змащена олією і акуратно підстрижена. Точнісінько за останньою модою, за якою Реймон гнався так само затято, як і за жінками. І трохи менш старанно, аніж він грав. Лорд кинув срібну корону до купки на середині столу і взяв іще одну карту. — Грабляр. Найшвидші кораблі ці граблярі, як вони їх називають. Швидші від вітру. Хотів би я їх побачити. Спопели мою душу, охоче.

Реймон навіть не глянув на карту, яку йому видали; він ніколи не дивився на одну, допоки не було усіх п’яти.

Огрядний рожевощокий чоловік, що сидів між Реймоном і Метом, вдоволено захихотів.

— Ти хочеш побачити корабель, Реймоне? Ти маєш на увазі дівчат, правда ж? Жінок. Екзотичних красунь Морського народу, обвішаних кільцями та іншими цяцьками, — а ходять вони, немов пливуть, еге ж?

Він поклав корону, взяв карту — і скривився, коли поглянув на неї. Це нічого не означало; судячи з його виразу обличчя, карти Едоріона завжди були поганими й ніколи не поєднувались. Утім, перемагав він частіше, аніж програвав.

— Що ж, може, з дівчатами Морського народу мені пощастить більше.

Високий і худорлявий круп’є, який стояв біля Мета, — із загостреною борідкою, ще пишнішою, аніж в Реймона, — приклав палець до свого носа.

— Ти думаєш, тобі з ними пощастить, Едоріоне? Вони тримаються осторонь. В кращому разі ти лише понюхаєш шлейф їхніх парфумів.

Чоловік війнув рукою, глибоко втягнув носом повітря і зітхнув, від чого інші лорди зареготали, — навіть Едоріон. Найгучніше сміявся простолиций чоловік на ім’я Естін, поправляючи рукою довге пряме волосся, що спадало йому на чоло. Якщо замінити його жовтий каптан сірою вовною, він став би схожий на фермера, а не на сина одного з високих лордів із найбільшими статками в Тірі, — та найбагатшого чоловіка за цим столом. Навіть вина він випивав значно більше, ніж інші.

Перехилившись через чоловіка, що сидів поруч, дженджика з іменем Берен, який, здавалося, постійно дивився вниз своїм гострим носом, Естін ткнув у круп’є своїм нетвердим пальцем. Берен відхилився на спинку, стиснувши ротом люльку, наче боявся, що Естін його звалить.

— Непогано, Карломіне, — пробелькотів Естін. — Ти теж так думаєш, Берене? Едоріону й понюхати не вдасться. А якщо він хоче випробувати свій талан... ризикнути... то повинен підкотити до аїльських дівок, як Мет. Усі ці списи й ножі. Спопели мою душу. Це як попросити лева станцювати.

За столом запанувала мертва тиша. Естін продовжував сміятися сам, тоді моргнув і прочесав пальцями волосся.

— Що таке? Я щось не те сказав? А! О так. Аїльки.

Мет стримався, щоб не насупитись. Дурень приплів аїльок. Гіршою темою були б тільки Айз Седай; краще вже хай аїльки ходять коридорами й гордовито поглядають на кожного тіренця, ніж хоча б одна Айз Седай. А ці чоловіки вважали, що їх тут щонайменше чотири. Він дістав андорську срібну корону з гаманця, що лежав на столі, і штовхнув її до купи. Кармолін повільно витягнув карту.

Мет обережно підігнув її нігтем великого пальця і навіть не моргнув. Правитель Чаш, високий лорд Тіра. Правителі в колоді різнилися відповідно до місцевості, де були зроблені карти, і в кожній їх зображали як Правителя Чаш у найвищій масті. Ці карти були старими. Він уже бачив нові колоди з Рандовим обличчям — чи подібним на нього — на карті Правителя Чаш зі знаменом Дракона. Ранд — правитель Тіра; це досі здавалося безглуздям, аж хотілося себе вщипнути. Ранд був пастухом, — хорошим молодиком, з яким можна було повеселитися, коли він припиняв бути серйозним і відповідальним. Тепер Ранд — Відроджений Дракон; а це означає, що він — цілковитий дурень, якщо сидить тут, де Морейн може дістати його, коли захоче, і дозволяє їй стежити, що ж він утне далі. Можливо, Том Меррилін піде з ним. Чи Перрин. От тільки Том засів у Твердині, наче й не збирається нікуди їхати, а Перрин нікуди не піде, поки Фейлі не поманить пальчиком. Що ж, Мет був готовий помандрувати на самоті, якщо доведеться.

А проте у центрі столу лежало срібло, а перед молодими лордами — золото, і, якщо йому випаде п’ятий правитель, жоден гравець у рубці не зможе його перебити. Насправді він не мав в ньому особливої потреби. Раптом Мет відчув, як талан лоскоче його розум. Звісно, це були не ті поколювання, що й під час гри в кості, — але тепер він був певен, що ніхто не переб’є його чотирьох правителів. Тіренці робили шалені ставки всю ніч; швидкі руки переміщали столом вартість десятків ферм.

Однак Каролін витріщався на колоду карт у своїй руці замість того, щоб взяти четверту карту, а Берен сердито пихкав люлькою і складав перед собою монети, наче збирався запхати їх до кишені. Реймон кривився під своєю бородою, а Едоріон похмуро дивися на нігті. Тільки Естіна нічого не турбувало; він нерішуче посміхався до інших і, схоже, уже забув, що наговорив. Зазвичай вони зберігали пристойний вигляд на той випадок, якщо зайдуть аїльці, — однак година була вже пізня, і вино лилося рікою.

Мет очистив думки і зосередився на тому, як не дати їм та їхньому золоту втекти від його карт. Єдиний погляд на їхні обличчя переконав його в тому, що просто змінити тему розмови буде недостатньо. Був й інший шлях. Якщо він змусить їх посміятися над аїльками... А може, варто змусити їх посміятися з мене? Жуючи мундштук люльки, він намагався придумати щось інше.

Берен узяв по купці золота у кожну руку й збирався покласти їх у кишеню.

— А я, можливо, ризикну з цими дівчатами з Морського народу, — квапливо промовив Мет, розмахуючи люлькою в руці. — Дивні речі трапляються, коли ти волочишся за аїльками. Дуже дивні. Як у тій грі, яку вони називають «Поцілунок Дів».

Він привернув їхню увагу, — однак Берен не поставив назад монети, а Карломін все ще не збирався купувати карту. Естін п’яно зареготав.

— Поцілують тебе металом межи ребра, гадаю. Діви Списа ж. Метал. Спис між ребра. Щоб я згорів.

Ніхто не засміявся. Але всі слухали.

— Не зовсім, — Мет вдав посмішку. Щоб я згорів, — сказав «а», кажи й «б». — Руарк говорив, що якщо я хочу поладнати з Дівами, то повинен спитати їх, як грати в «Поцілунок Дів». Він сказав, що це найкращий спосіб пізнати їх.

Здавалося, що це одна з тих поцілункових ігор, як вдома, на кшталт «Поцілунок Ромашок». Мет ніколи не помічав, щоб вождь клану аїльців жартував. Наступного разу він буде обачнішим. Насилу він знову посміхнувся.

— Тож я пішов до Бейн і... — Реймон аж чоло наморщив від нетерплячки. Ніхто з них не знав імені жодного аїльця, хіба Руаркове, — та й не хотів знати. Мет докинув ще кілька імен та продовжив.

— Пішов, як отетерілий дурень над дурнями, і попросив їх зіграти. — Він повинен був щось запідозрити через широкі посмішки, що розповзлися по їхніх обличчях. Неначе коти, яким запропонували станцювати з мишею. — Перш ніж я зрозумів, що відбувається, навколо моєї шиї зависла дюжина списів, утворюючи комір. Я міг би поголитися, якби чхнув.

Усі за столом вибухнули сміхом, — від Реймонового хрипу до булькання з гиканням Естіна.

Мет не приєднався до них. Він знову відчував вістря списів, що могли проштрикнути його, щойно він поворухнув би пальцем. Бейн, не стримуючи сміху, промовила, що ще ніколи не чула, щоби чоловік справді хотів зіграти у «Поцілунок Дів».

Карломін погладив бороду і заговорив до Мета, поки той вагався.

— Ти не можеш на цьому зупинитися. Продовжуй. Коли це було? Закладаюся, що дві ночі тому. Коли ти не прийшов на гру, і ніхто не знав, де ти.

— Я грав у камінці з Томом Мерриліном тієї ночі, — швидко заперечив Мет. — Це сталося кілька днів тому. — Він був радий, що може брехати зі спокійним обличчям. — Кожна з них захотіла поцілунок. От і все. Якщо аїлька думала, що це хороший поцілунок, вони послаблювали списи. Якщо ні — вони натискали трохи сильніше, типу для заохочення. І все. Ось що я скажу: порізів у мене було менше, аніж після гоління.

Він знову прикусив зубами свою люльку. Якщо вони хочуть дізнатися більше, — нехай ідуть і зіграють самі. Мет направду сподівався, що серед них знайдуться достатньо дурні. Кляті аїльки та їхні кляті списи. Він не лягав у ліжко до світанку.

— Мені б цього вистачило, — сухо промовив Карломін. — Хай Світло спопелить мою душу, якщо це не так. — Він кинув срібну корону в центр столу і витягнув ще одну карту. — «Поцілунок Дів». — Чоловік затрусився від потіхи, і ще одна хвиля сміху пронеслася столом.

Берен купив свою п’яту карту, а Естін витягнув монету з розкиданої купи перед ним і розглядав її, щоб побачити, що це. Тепер вони не зупиняться.

— Дикуни, — пробурмотів Берен з люлькою в роті. — Бездарні дикуни. От вони хто, спопели мою душу. Живуть в печерах, у якійсь Пустелі. У печерах! Тільки дикуни можуть жити в Пустелі.

Реймон кивнув.

— Принаймні вони служать лорду Дракону. Я б узяв сотню захисників і вичистив би їх з Твердині, якби не це.

Берен і Карломін пробурчали палку згоду. Мету було нескладно зберігати незворушний вираз обличчя. Він і раніше чув багато подібних розмов. Хвалитися завжди легко, — коли ніхто не вимагає від тебе виконувати сказане. Сотня захисників? Навіть якби Ранд з якоїсь причини залишався осторонь, кілька сотень аїльців втримали б Твердиню, — яку б армію не зумів би зібрати Тір. Щоправда, не схоже, що їм потрібна Твердиня. Мет підозрював, що вони тут лише через Ранда. Навряд чи хтось з цих молодих лордів розумів це — вони намагалися уникати аїльців, наскільки це можливо — але краще їм від того не стало б.

— Мете, — Естін розсунув карти у своїй руці й почав переставляти їх, мовби не міг вирішити, в якій послідовності їх слід скласти. — Мете, ти говоритимеш з лордом Драконом, — чи не так?

— Про що? — насторожено спитав Мет. Надто багато цих тіренців знали, що вони з Рандом росли разом, — і, схоже, вони думали, що він постійно був з Рандом, коли вони його не бачили. Ніхто з них не підійшов би до рідного брата, якби той вмів направляти. Незрозуміло, чому вони думали, що він більший дурень, ніж вони.

— Хіба я не говорив? — Чоловік з простим обличчям скоса зазирнув у карти, почухав голову і аж засяяв. — А, так. Його розпорядження, Мете. Лорда Дракона. Останнє. У ньому сказано, що простолюд має право викликати лордів до магістрату. Де таке бачено, — щоби лорда викликали до магістрату? Ще й селяни!

Метова рука стискала гаманець, поки всі монетки не збилися докупи.

— Це буде так ганебно, — сказав він тихо, — якщо тебе намагатимуться судити за те, що ти скористався рибальською донькою, хотіла вона того чи ні; чи за те, що ти відлупцював фермера, що заляпав твій плащ багном.

Решта чоловіків ніяково завертілися, вловивши його тон, — але Естін закивав головою так, що здавалося, вона зараз відірветься.

— Отож-бо. Але до цього справа не дійде, звісно. Лорд перед магістратом? Ні, ніколи. — Він п’яно зареготав над своїми картами. — І ніяких рибальських доньок. Запах риби, знаєте, спершу треба відмити. Найліпша — огрядна фермерська дівчина.

Мет переконував себе, що він тут лише задля гри. Він казав собі не зважати на балаканину дурня; нагадував собі, скільки золота зможе витягти з його гаманця. Утім, язик його не слухався.

— Хтозна, чим це може закінчитися? Може, шибеницею.

Едоріон скоса подивився на нього — насторожено й стурбовано.

— Ми мусимо говорити про... простолюд, Естіне? Як щодо доньок старого Асторіла? Ти вже вирішив, з котрою одружишся?

— Що? Ах. О. Я підкину монетку, гадаю. — Естін насупився, подивившись у карти, а тоді перемістив одну і знову насупився. — У Медори є дві чи три гарненькі служниці. Мабуть, з Медорою.

Мет зробив великий ковток зі свого срібного кубка, щоб втриматися і не вдарити чоловіка з фермерським обличчям. Він все ще допивав свій перший кубок; двоє слуг покинули спроби долити йому ще. Якщо він вдарить Естіна, ніхто з них не підведе руки, щоб зупинити його. Навіть Естін. Тому що він — друг лорда Дракона. Він ліпше опинився б зараз десь у корчмі, в самому місті, де матроси зможуть випробувати його талан, — і де лише швидкий язик, хуткі ноги та кмітливі руки дозволять йому піти цілим. Тепер це безглузда ідея.

Едоріон знову глянув на Мета, оцінюючи його настрій.

— Я сьогодні дещо почув. Ніби лорд Дракон візьме нас на війну з Ілліаном.

Мет захлинувся вином.

— Війну? — сплюнув він.

— Війну, — радісно підтвердив Реймон з люлькою в зубах.

— Я чув про це сьогодні з трьох чи чотирьох уст. — Едоріон, здавалося, був поглинутий картами. — Хтозна, чи це правда.

— Мабуть, правда, — сказав Реймон. — З лордом Драконом на чолі та Калландором нам навіть не доведеться битися. Він розкидає їхні армії, і ми рушимо прямо до Ілліану. Навіть трохи шкода. Спопели мою душу, якщо це не так. Я б хотів мати шанс схрестити мечі з ілліанцями.

— З лордом Драконом на чолі у тебе не буде шансу, — сказав Берен. — Вони впадуть навколішки, щойно побачать його знамено.

— А якщо й ні, — додав, підсміюючись, Карломін, — лорд Дракон випалить їх блискавкою на тому ж місці.

— Спочатку Ілліан, — сказав Реймон, — а потім... Потім ми завоюємо світ з лордом Драконом. Передаси йому, Мете, що я так сказав. Увесь світ.

Мет похитав головою. Лише місяць тому вони були нажахані самою лише думкою про чоловіка, який може направляти, — чоловіка, який приречений на божевілля та жахливу смерть. А тепер вони готові слідувати за Рандом у битву і довіритися його силі, що принесе їм перемогу. Довіритися Силі, — хай що вони про неї думають. Їм просто потрібно за щось вчепитися. Непереможна Твердиня опинилася в руках аїльців. Відроджений Дракон перебував у їхніх кімнатах, за сотню футів над ними, а з ним — Калландор. Три тисячі років історії та традицій тіренців лежали в руїнах, їхній світ перекинувся догори дриґом. Він замислився, чи сам впорався б із цим краще; його власне життя перевернулося менше ніж за рік. Мет перекидав тіренську корону кісточками своїх пальців. Як би він не впорався, — шляху назад немає.

— Коли ми вирушаємо, Мете? — спитав Берен.

— Не знаю, — повагом мовив він. — Не думаю, що Ранд розпочне війну.

Хіба що він уже з’їхав з глузду. Стільки думок вже було про це.

Лорди глянули на нього так, наче він сказав, що сонце завтра не зійде.

— Звісно, ми всі підкоряємося лорду Дракону, — Едоріон похмуро глянув на карти. — Проте в селах... Подейкують, кілька високих лордів намагаються зібрати армію, щоби повернути Твердиню.

Тепер уже ніхто не дивився на Мета, а Естін, здавалося, досі намагався розібратися у своїх картах.

— Коли лорд Дракон поведе нас на війну, то сумніви, звісно, розвіються. У всякому разі тут, у Твердині, ми підкоряємося йому. Високі лорди теж, — я впевнений. Опираються лише ті, що за містом.

Їхня вірність живиться страхом перед Відродженим Драконом. На якусь мить Мет відчув себе так, наче збирається покинути Ранда в ямі зі зміями. Та він пригадав, ким тепер став Ранд. Радше він покидатиме ласку в курнику. Ранд був його другом. А от Відроджений Дракон... Хто може бути другом Відродженого Дракона? Я нікого не покидаю. Він може обвалити фортецю на їхні голови, якщо захоче. І на мою теж. Мет знов нагадав собі, що час уже облишити це місце.

— Ніяких рибальських дочок, — пробурмотів Естін. — Ти поговориш з лордом Драконом?

— Твій хід, Мете, — тривожно сказав Карломін. Він здавався трохи переляканим, однак чого він боявся — чи того, що Естін знову розсердить Мета, чи того, що знову йтиметься про вірність Відродженому Дракону — сказати було неможливо. — Купуватимеш п’яту карту — чи здаєш?

Мет зрозумів, що випустив це з уваги. Усі, окрім нього і Карломіна, мали по п’ять карт, хоча Реймон акуратно склав свої карти сорочкою догори, показуючи, що пасує. Мет завагався, вдаючи, що розмірковує, а тоді зітхнув і кинув в купу ще одну монету.

Коли срібна корона, перекочуючись з краю на край, зупинилася, він несподівано відчув, як його талан зі струмків перетворився на потік. Кожен доторк срібла до дерев’яної поверхні ясно віддзвонював у його голові; він міг назвати орла чи решку — і знав, на який бік приземляється монета під час кожного відскоку. Так само знав, якою буде наступна карта, — ще до того, як Карломін поклав її перед ним.

Мет склав свої карти на столі, а тоді взяв їх у руку, мов віяло. Правителька Пломеня втупилась на нього поруч із чотирма іншими картами. Престол Амерлін, що балансувала вогнем на своїх долонях, — хоча вона й не була схожа на Суан Санче. Як би тіренці не ставилися до Айз Седай, — вони визнавали силу Тар Валона, навіть якщо Пломінь був найнижчою мастю.

Які були шанси витягнути усі п’ять? Найбільше йому щастило у випадкових речах, — наприклад, у грі в гральні кості, — але, можливо, тепер це почало трохи більше виявлятися також і в картах.

— Світло, спопели мої кістки, якщо це не так, — пробурмотів він. Чи тільки подумав.

— Щойно, — ледь не викрикнув Естін. — Цього разу ти не можеш заперечувати. Це була стара мова. Щось про спопелити і кістки. — Він усміхнувся. — Мій наставник пишався би мною. Потрібно буде йому відправити подарунок. Якщо я з’ясую, куди він подівся.

Знать мусила вивчати стару мову, хоча насправді мало хто знав більше від Естіна. Молоді лорди почали сперечатися про те, що сказав Мет. Здається, вони подумали, що Мет прокоментував спеку.

Мет вкрився гусячою шкірою, коли спробував згадати слова, які щойно злетіли з його уст. Якась бридня, — хоча йому здавалося, що він може зрозуміти її. Хай згорить Морейн! Якби вона дала мені спокій, я не мав би таких дір у своїй пам’яті, що цілий віз міг би проїхати з упряжкою, і я не вивергав би... що б це в біса не було! Щоправда, тоді він зараз доїв би батькових корів, а не блукав би світом із набитими золотом кишенями; однак цю частину він пропустив.

— Ви тут, щоб грати, — рявкнув він, — чи бубніти, як старі баби над в’язанням?!

— Грати, — відрізав Берен. — Три корони, золоті! — Чоловік пожбурив монети в купку.

— І ще три згори. — Естін гикнув і додав шість золотих корон до купки.

Придушуючи посмішку, Мет вже й забув про стару мову. Це не потребувало зусиль: адже він не хотів про це думати. Крім того, якщо вони так завелися, то він виграє достатньо, щоби вранці вже поїхати. А якщо Ранд здурів настільки, щоб розпочати війну, потрібно валити звідси, — навіть якщо доведеться йти пішки.

Надворі серед ночі проспівав півень. Мет стурбовано засовався у кріслі й подумки звелів собі не клеїти дурня. Ніхто не помре.

Його погляд опустився на карти — і він моргнув. Замість вогню в Амерлін з’явився ніж. Поки він переконував себе, що просто втомився і йому ввижаються дивні речі, жінка встромила крихітне лезо в його руку.

Мет хрипко закричав, пожбурив карти й відкинувся назад, завалюючи своє крісло. Падаючи, він штовхнув стіл обома ногами. Повітря згустилося і стало, немов мед. Все рухалося так, наче час сповільнився, — і водночас здавалося, що все відбувається в один момент. Крики інших вторували його власним, — глухі вигуки, що немов відлунювали в печері. Разом зі стільцем він падав униз і назад, а стіл поплив угору.

Правителька Пломеня зависла в повітрі, збільшуючись, і дивилася на нього з жорстокою посмішкою. Вона виступила з карти — тепер у повен зріст: Правителька залишалася намальованою фігуркою, без глибини; втім, вона простягла свій клинок, червоний від крові, наче той уже проштрикнув його серце. Поруч з нею почав збільшуватися Правитель Чаш, а тіренський високий лорд оголив меча.

Мет немовби плив у повітрі, — і все ж йому якось вдалося одним рухом дотягтися до клинка в лівому рукаві й пожбурити його прямо в серце Амерлін. Якщо ця річ мала серце. Другий ніж повільно ковзнув йому в руку і так само мляво рушив за першим. Два клинки рухалися крізь повітря, мов пух. Він хотів закричати, однак його уста досі переповнював перший вигук шоку й обурення. Правителька Жезлів розширилась біля перших двох карт; Королева Андору стискала жезл, як палицю, і її золотаво-червоне волосся спадало на обличчя, перекривлене божевільним риком.

Він досі падав, досі кричав свій протяглий зойк. Амерлін уже повністю вивільнилася зі своєї карти, а високий лорд з мечем ступав уперед. Пласкі фігури рухалися майже так само повільно, як і він. Майже. Він мав доказ того, що метал у їхніх руках може різати, — тож, без сумніву, жезл може розколоти череп. Його череп.

Кинджали рухались, немов крізь желе. Мет не сумнівався: півень співав по ньому. Що б його батько не говорив, але прикмета справджувалась. Проте він не здасться і не помре. Якимось чином ще два клинки знайшлися у нього під каптаном, — по одному в кожну руку. Насилу вивернувшись у повітрі, щоб стати на ноги, Мет кинув ніж в золотоволосу фігуру із жезлом. Інший він тримав у руці й намагався розвернутися, щоб приготуватися до зіткнення...

Світ переключився в нормальний режим, і Мет незграбно завалився на бік, — аж повітря вибило з легень. Він відчайдушно зірвався на ноги, витягуючи з-під каптана ще один ніж. Забагато не буває, казав йому Том. Щоправда, цей не знадобився.

Вмить усі карти й фігури щезли. Чи, можливо, йому просто привиділось. Можливо, саме він з’їжджає з глузду. Тоді юнак побачив карти звичайного розміру, прибиті до однієї з темних дерев’яних панелей його ножами, котрі досі вібрували. Він глибоко, уривчасто вдихнув.

Стіл перевернувся набік; монети досі крутилися на підлозі поміж молодих лордів і слуг, що зачаїлися серед розкиданих карт. Широко розплющеними очима вони витріщилися на Мета та на його ножі — ті, що він тримав у руках, і ті, що були встромлені в стіну. Естін схопив срібний глек, який дивом не перекинувся, і почав лити вино собі в горлянку, — так, що воно розтікалося по підборіддю і грудях.

— Лише тому, що в тебе погані карти, — хрипко промовив Едоріон, — не треба...

Чоловік затнувся, здригнувшись.

— Ви теж це бачили, — Мет засунув ножі назад у піхви. Тонка цівка крові стікала по задній частині руки з крихітної ранки. — Не вдавайте, що ви сліпі!

— Я нічого не бачив, — отетеріло сказав Реймон. — Нічогісінько! — Він взявся повзати підлогою, збираючи золото і срібло, і зосередився на монетах так, наче це була найважливіша річ у світі. Інші почали робити те саме, — окрім Естіна, який плазував, перевіряючи глеки: чи залишилося там вино. Один зі слуг затулив обличчя руками, а інший заплющив очі і, либонь, молився тихим бездиханним хлипанням.

Пробурмотівши прокльон, Мет рушив туди, де ножі простромили три карти до панелі. Тепер це знову були гральні карти — цупкий папір, вкритий потрісканим лаком. Однак фігура Амерлін досі тримала кинджал замість пломеня. Мет відчув смак крові — і зрозумів, що слинить поріз на руці.

Квапливо він повикручував свої ножі, посікши карти надвоє, перш ніж витягти леза. Невдовзі він уже знайшов розкидані на підлозі карти правителів Монет та Вітрів, а тоді розірвав і їх. Мет відчував себе дурнем — усе закінчилося, і тепер це були просто карти — але він ніяк не міг себе в цьому переконати.

Жоден молодий лорд, що рачкував, не намагався його зупинити. Вони відповзали вбік, навіть не дивлячись на нього. Цієї ночі більше ніхто не гратиме, — а можливо, що протягом кількох наступних. Принаймні не з ним. Очевидно, те, що зараз сталося, призначалося йому. Ще більш очевидним було те, що не обійшлося без Єдиної Сили. І вони не хотіли брати в цьому участі.

— Щоб ти згорів, Ранде! — пробурмотів собі під ніс Мет. — Якщо ти мусиш збожеволіти, — то хоча б мені дай спокій! — Його люлька, розламана на дві частини, лежала на підлозі. Він сердито підхопив свій гаманець з підлоги й вилетів з кімнати.

У темній спальні Ранд неспокійно крутився на ліжку, — такому широкому, що вмістилося б і п’ятеро людей. Юнак марив.

Він ішов тінистим лісом, а Морейн підганяла його загостреною палицею туди, де чекала Престол Амерлін, що сиділа на пеньку із зашморгом у руках. Світлі фігури непомітно рухалися поміж деревами, переслідуючи, полюючи на нього; ось блиснув клинок у тьмяному світлі, а ось він вловив обрис мотузки для зв’язування. На обличчі худої та невисокої Морейн, заввишки йому до плечей, він побачив вираз, якого ніколи раніше не бачив. Страх. Вкриваючись потом, вона підганяла його дужче, квапила до зашморгу Амерлін. У тінях ховалися Друзі Морока і Відступники, попереду — петля Білої Вежі, а позаду — Морейн. Рятуючись від палиці Морейн, він побіг.

— Уже надто пізно, — гукнула вона, і він мусив повернутися. Назад.

Щось бурмочучи, Ранд крутився на ліжку, — а тоді завмер: на якусь мить дихалось трохи легше.

Він був вдома, у Заплавному лісі. Сонячне світло просочувалося крізь крони дерев і відблискувало в озері перед ним. На цьому боці водойми лежало каміння, вкрите зеленим мохом, а за тридцять кроків звідси, на іншому кінці, видніла невеличка дуга польових квітів. Саме тут він дитиною вчився плавати.

— Тепер ти повинен поплисти.

Здригнувшись, він розвернувся. Там стояла Мін й усміхалася, вбрана у свій хлопчачий каптан і бриджі, а поруч з нею стояла Елейн зі своїми золотаво-рудими кучерями, вбрана у зелену шовкову сукню, що пасувала б до палацу її матері.

Це сказала Мін, а Елейн додала:

— Вода така принадна, Ранде. Ніхто нас тут не потурбує.

— Не знаю, — повагом почав він, але Мін не дала йому договорити. Ставши на пальчики і зчепивши пальці за його шиєю, вона поцілувала його.

Вона повторила слова Елейн пошепки.

— Ніхто нас тут не потурбує.

Мін відступила і скинула свій каптан, а тоді розв’язала мотузки своїх бриджів.

Ранд витріщився, — особливо коли усвідомив, що сукня Елейн лежить на вкритій мохом землі. Дочка-спадкоємиця схрестила руки, нахилилася і підібрала поділ своєї сорочки.

— Що ви робите? — запитав він здушеним голосом.

— Хочемо поплавати з тобою, — відповіла Мін.

Елейн блимнула усмішкою і стягла сорочку через голову.

Ранд квапливо розвернувся, хоч і неохоче, — і побачив Еґвейн. Вона сумно дивилася на нього своїми великими темними очима. Не відізвавшись, вона розвернулася і зникла серед дерев.

— Зачекай! — крикнув він. — Я поясню.

Ранд кинувся бігти; він мусив знайти її. Однак коли він опинився біля дерев, голос Мін зупинив його.

— Не йди, Ранде.

Дівчата вже зайшли у воду, і поки вони ліниво плавали посередині озера, видніли лише їхні голови.

— Повертайся, — закликала Елейн, заманюючи його тонкою рукою. — Хіба ти не заслуговуєш зробити те, що хочеться?

Він звів ногу, аби рушити, — але не міг вирішити куди. Чого він хотів. Слова звучали дивно. Чого він хоче? Він підвів руку до обличчя, щоб стерти те, що здавалося потом. Зогнила плоть практично зруйнувала чаплю, витаврувану на його долоні; крізь діри з червоними краями світилася біла кістка.

Здригнувшись, він прокинувся на ліжку, тремтячи у бляклій спеці. Білизна промокла від поту, — як і лляні простирадла під ним. Його бік, де була стара рана, що ніколи повністю не заживала, палав. Він провів рукою по грубому шраму, — колу десь із дюйм у діаметрі, що залишався чутливим, хоча минуло вже стільки часу. Навіть Зцілення Морейн не цілковито спрацювало. Але я ще не гнию. І не збожеволів. Поки що. Поки що. Цим усе сказано. Йому хотілося засміятися, і він подумав, чи означатиме це те, що він вже трохи здурів.

Бачити сни про Мін та Елейн, про те, як вони... Що ж, може, це й не божевілля, — але точно дурість. Ніхто з них не поводився з ним так наяву. З Еґвейн його пов’язувала обіцянка — ще з тих часів, коли вони були дітьми. Вона ніколи не проголошувала обітницю перед Жіночим Колом, — але всі в Емондовому Лузі й поза ним знали, що якогось дня вони одружаться.

Цей день так і не настав; і не настане, — не тоді, коли над ним нависає доля чоловіка, що направляє. Еґвейн також повинна це усвідомлювати. Мабуть, вона розуміє. Вона була цілковито поглинута навчанням на Айз Седай. Хоча жінки дивні істоти: може, вона думає, що може бути Айз Седай — і одружитися з ним, байдуже, вміє він направляти чи ні. Як йому сказати Еґвейн, що він більше не хоче одружуватися з нею; що любить її як сестру? Але йому й не доведеться, — він був упевнений. Він міг сховатися за тим, хто він є. Еґвейн повинна це зрозуміти. Який чоловік проситиме жінку одружитися з ним, коли знає, що в нього є лише кілька років, якщо пощастить, — перш ніж він утратить розум; перш аніж почне гнити заживо? Попри спеку, його тіло бив дрож.

Мені потрібно поспати. Високі лорди повернуться вранці, щоб плазувати задля його прихильності. Прихильності Відродженого Дракона. Можливо, цього разу мені нічого не насниться. Він перекотився на ліжку, шукаючи сухе місце на простирадлі — і завмер, дослухаючись до слабкого шелесту в темряві. Він був не сам.

Меч-Не-Схожий-На-Меч лежав у іншому кінці кімнати, куди він не діставав, на підставці, подібній на трон, яку дали йому високі лорди, — котрі, без сумніву, сподівалися більше Калландор не бачити. Хтось хоче вкрасти Калландор, блиснула думка. Чи вбити Відродженого Дракона. Ранд і без Томових застережливих нашіптувань знав, що запевнення високих лордів у довічній вірності були лише обов’язковим ритуалом.

Він звільнив себе від думок та емоцій, приймаючи порожнечу; це було неважко. Він плив у холодній пустоті всередині себе, залишаючи ззовні думки та емоції — і досяг Істинного Джерела. Цього разу він торкнувся його легко, — а так виходило не завжди.

Потік саїдін наповнив його білим теплом і світлом, підносячи його до життя, отруюючи зіпсутістю Морока, мовби домішкою стічної води у чистому, солодкому джерелі. Потік загрожував змити його, спалити, поглинути.

Змагаючись з потоком, він приборкав його силою волі — і скотився з ліжка, направляючи Силу, коли зводився на ноги в стійку, що називалася «Яблуневий цвіт на вітрі». Шум був незначним, — а отже, його ворогів не могло бути багато; форма з такою ніжною назвою призначалася для кількох суперників.

Щойно його ноги торкнулися килима, як у його руці з’явився меч, що мав довге руків’я і трохи вигнутий клинок, гострий лише з одного боку. Здавалося, він був викуваний з полум’я, — однак не видавався теплим. Обриси чаплі чорніли на жовто-червоному клинку. Вмить усі свічки й позолочені лампи спалахнули, і маленькі дзеркала позаду нього наповнились сяйвом. Великі дзеркала на стінах і ще два — на підставці відбивали світло далі, тож будь-де в кімнаті можна було затишно читати.

Калландор залишався на місці, — меч, руків’я та клинок якого були виготовлені мовби зі скла. Він лежав на дерев’яній підставці заввишки і завширшки з людину, що була щедро різьблена, позолочена та прикрашена коштовним камінням. Усі меблі також були позолочені та всіяні коштовним камінням — ліжко, крісла та лави, шафи, скрині та умивальник. Глек і чаша були виготовлені із золотої порцеляни Морського народу, тонкої, мов листок. Широкий тарабонський килим з багряними, золотими і блакитними візерунками міг би протягом кількох місяців годувати ціле селище. Майже усі рівні поверхні були вкриті тонкою порцеляною Морського народу; кубки, чаші та золоті орнаменти інкрустовані сріблом, а срібні предмети — золотом. На широкій мармуровій полиці над каміном двоє срібних вовків з рубіновими очима намагалися повалити золотого оленя добрячих три фути заввишки. Драпірування із багряного шовку з вишитими золотою ниткою орлами висіли над вузькими вікнами, заледве коливаючись на слабкому вітрі. Книжки зі шкіряними чи дерев’яними палітурками валялися повсюдно; деякі з них, потріпані чи запилені, були видобуті з найглибших полиць бібліотеки Твердині.

Там, де, на думку Ранда, причаїлися вбивці чи злодії, у центрі килима стояла вродлива молода жінка, нерішуча і здивована; її чорне волосся хвилями спадало на плечі. Тонка біла шовкова накидка радше підкреслювала, аніж приховувала її форми. Берелайн, правителька міста-держави Меєн, була останньою, кого він очікував побачити.

Здивовано подивившись на нього, вона зробила глибокий граційний реверанс, від чого її одежину ще більше стягнуло.

— Я беззбройна, мілорде Драконе. Якщо не вірите, можете обшукати мене.

Її усмішка раптом наповнила його ніяковістю від розуміння того, що він був лише в білизні.

Щоб я згорів, — не буду ж я метушитися, щоб знайти, чим прикритися. Думка промайнула десь на околицях розуму, поза порожнечею. Я не просив її приходити. Прокрадатися всередину! Злість і сором також сковзнули на межі з порожнечею, — щоправда, його обличчя все одно почервоніло; він усвідомив це, і його щоки ще сильніше вкрилися багрянцем. Такий холодний спокій в порожнечі, а ззовні... Він відчував падіння кожної краплинки поту на грудях і спині. Знадобилося справжнє зусилля, щоби стійко витримати її погляд. Обшукати її? Світло, допоможи!

Розпружившись, він дозволив мечу зникнути, однак втримував тонкий струмок, що з’єднував його із саїдін. Здавалося, ніби він п’є через дірку в загаті, — а масивна гора землі хоче прорвати шлях для води; води солодкої, як медове вино, і нудотної, мовби з домішками гною.

Ранд мало що знав про цю жінку, окрім того, що вона прогулюється Твердинею, неначе власним палацом у Меєні. Том казав, що Перша з Меєна постійно всіх розпитує. Розпитує про нього. Що цілком логічно, беручи до уваги, хто він, — але це не полегшує ситуації. І вона не повертається в Меєн. А це вже нелогічно. Місяцями до його прибуття вона була ледь не полонянкою у Твердині, не маючи доступу до трону та правління своїм невеликим народом. Більшість людей скористалися б першою ж нагодою, аби втекти від чоловіка, що здатен направляти.

— Що ви тут робите? — Ранд розумів, що це прозвучало грубо, але йому було байдуже. — Аїльці стерегли ці двері, коли я лягав спати. Як ви пройшли повз них?

Кутики вуст Берелайн вигнулися ще вище; Ранду здалося, що в кімнаті стало спекотніше.

— Мене одразу ж пропустили, коли я сказала, що лорд Дракон викликав мене.

— Викликав? Я нікого не викликав. — Припини, сказав він собі. Вона ж королева чи щось типу того. Ти знаєш про манери поводження з королевами стільки ж, скільки про польоти. Ранд намагався поводитися ввічливо, — от тільки не знав, як звернутися до Першої з Меєна.

— Міледі. — Мабуть, так правильно. — Чому б я викликав вас у таку пору?

Вона засміялася низьким, щедрим гортанним сміхом; навіть у нечуттєвій порожнечі цей сміх лоскотав його шкіру, змушував рухатися волосся на руках та ногах. Раптом він побачив її обтисле вбрання мовби вперше, — і знову почервонів. Вона ж не мала на увазі... Чи мала? Світло, я ж ніколи раніше й двома словами з нею не обмовився.

— Можливо, це я хотіла поговорити з вами, мілорде Драконе.

Вона дозволила своїй світлій накидці впасти на підлогу, відкривши ще тоншу білу шовкову тканину, яку він міг назвати тільки нічною сорочкою. Тепер її гладкі плечі повністю оголилися, як і значна частина грудей. Ранд замислився над тим, що ж саме не дозволяло цій сорочці теж впасти. Важко було відвести погляд.

— Ви далеко від свого дому, — так само, як і я. Ночі тут особливо самотні.

— Завтра я з радістю поговорю з вами.

— Але вдень вас оточує багато людей. Прохачі. Високі лорди. Аїльці.

Вона затремтіла; він змушував себе відвести погляд, — але легше, мабуть, було б припинити дихати. Раніше його ніколи не заповнювало якесь певне відчуття, поки він залишався відкритим порожнечі.

— Аїльці мене лякають, а тіренських лордів я цураюся.

Її ставлення до тіренців він розумів, — але важко було повірити, що цю жінку може щось налякати. Щоб я згорів, — вона в спальні незнайомого чоловіка посеред ночі, напівроздягнена, а я — наче кіт посеред зграї собак, байдуже, поглинутий порожнечею чи ні. Настав час покінчити з цим, поки все не зайшло надто далеко.

— Краще повертайтеся до своєї кімнати, міледі. — Якась його частинка хотіла також додати, щоб вона одягнула плащ. Товстий плащ. Лише частинка. — Уже... Уже справді пізно для розмов. Завтра. При світлі дня.

Вона кинула на нього спантеличений погляд.

— Невже ви вже набралися старомодних тіренських манер, мілорде Драконе? Чи стриманість — це багаж з вашого Межиріччя? Ми не такі... манірні... в Меєні.

— Міледі... — Він намагався говорити поштиво; якщо їй не подобалася манірність, то це якраз те, що йому треба. — Я обіцяний Еґвейн аль’Вір, міледі.

— Маєте на увазі Айз Седай, мілорде Драконе? Якщо вона справді Айз Седай. Вона молода — надто молода, — щоб носити перстень і шаль.

Берелайн говорила так, наче Еґвейн була дитям, — хоча сама вона не могла бути більше ніж на рік старшою від Ранда, а Ранд був на два роки старший від Еґвейн.

— Мілорде Драконе, я не збираюся ставати між вами. Одружуйтеся з нею, якщо вона із Зеленої Аджі. Я ніколи б не прагнула вийти заміж за Відродженого Дракона. Пробачте мені мою зухвалість, але я казала вам, що ми не такі... церемонні в Меєні. Я можу називати тебе Рандом?

На власний подив, Ранд полегшено зітхнув. При згадці про заміжжя з Відродженим Драконом у її очах промайнув легкий блиск, зникомий вираз. Якщо вона не думала про це раніше, то замислилася зараз. Відроджений Дракон, а не Ранд аль’Тор; чоловік з пророцтва, а не пастух з Межиріччя. Це його не дивувало; деякі дівчата з його села марили тими юнаками, що були найшвидшими і найсильнішими в іграх на Бел-Тайн та у День Сонця; знов і знову жінки позирали на чоловіків із найбагатшими полями чи найбільшими табунами. Було б приємно подумати, що вона хотіла Ранда аль’Тора.

— Вам час іти, міледі, — тихо мовив він.

Вона ступила ближче.

— Я відчуваю твій погляд на мені, Ранде. — Її голос розливався п’янким теплом. — Я не сільська дівчина, прив’язана до фартуха матері, — і я знаю, чого ти хочеш...

— Гадаєш, я кам’яний, жінко? — Вона аж підстрибнула від його вигуку, але наступної миті вже йшла килимом, наближаючись до нього. Її темні очі — немов озера, що могли занурити чоловіка у свої глибини.

— Твої руки такі сильні, немов витесані з каменю. Якщо хочеш бути грубим зі мною — будь, увесь час, що володітимеш мною.

Вона торкнулася його обличчя; здавалося, її пальці викрешують іскри.

Не розмірковуючи, він направив потік, що досі був з ним з’єднаний, — і раптом Берелайн позадкувала, немовби її штовхала повітряна стіна; її очі розширилися від здивування. Він зрозумів, що це було повітря; він направляв несвідомо значно частіше, ніж коли розумів, що саме чинить. Зробивши щось принаймні раз, він зазвичай запам’ятовував свої дії — і надалі міг їх повторити.

Незрима рухома стіна прочесала ворс килима, загребла скинуте вбрання Берелайн, черевик Ранда, який він стягнув, коли вкладався спати, і червону шкіряну підставку для ніг, що тримала відкритий том «Історії Твердині Тіра» Ебана Вандеса. Усе це відкотилося майже до самої стіни — і жінка стояла відгороджена на безпечній відстані від нього. Він зав’язав потік — тепер Ранд розумів, що робить, — тож можна було більше не підтримувати щит. Якусь мить він вивчав, що зробив, допоки не переконався, що зможе це повторити. Це було корисно, — особливо зав’язувати потоки.

Темні очі жінки все ще були круглими. Берелайн тремтливими руками промацувала межі своєї невидимої в’язниці. Її обличчя було майже таке ж біле, як і крихітна шовкова сорочка. Підставка для ніг, черевик і книжка лежали біля її ніг упереміш з одягом.

— Мені дуже шкода, — промовив Ранд, — але тепер ми спілкуватимемося лише в присутності людей, міледі.

Ранд справді шкодував про це. Якими б не були її мотиви, Берелайн була вродливою. Щоб я згорів, — який я дурень! Він не був упевнений в тім, за що саме себе кляв: за думки про її красу — чи за те, що проганяв її.

— Правду кажучи, варто якомога швидше організувати вашу подорож назад, до Меєна. Обіцяю вам, що Тір більше не турбуватиме Меєн. Даю слово.

Ця обіцянка мала силу лише за його життя, можливо навіть — тільки на той час, допоки він залишатиметься у Твердині; але він мусив щось їй запропонувати. Пов’язку на поранену гордість. Подарунок, що прожене її страх.

Однак жінка вже опанувала своє збентеження, — принаймні зовні. Її обличчя світилося чесністю і відкритістю, й усі натяки на зваблювання зникли.

— Пробач мені. Я утнула дурницю. Але я не хотіла тебе образити. В моїй країні жінка може вільно висловлювати свою думку чоловікові, як і чоловік — жінці. Ранде, ти, мабуть, знаєш, що ти привабливий чоловік — високий і сильний. Я була б каменем, якби не помічала цього і не захоплювалася тобою. Прошу, не відправляй мене звідси. Благаю тебе.

Вона плавно опустилася на коліна, немов під час танцю. Її вираз досі свідчив про відкритість, каяття, — хоча навколішках їй вдалося потягнути своє й без того нетривке вбрання так, що здавалося, ніби воно от-от впаде.

— Будь ласка, Ранде.

Навіть огородившись пустотою, він витріщався на неї, — але не через її вроду чи оголеність. Ну, лише частково. Якби захисники були хоча б наполовину такими рішучими, як ця жінка, такими ж стійкими у своїх намірах, — десять тисяч аїльців ніколи б не взяли Твердиню.

— Це мені лестить, міледі, — сказав він дипломатично. — Повірте, це справді так. Але це нечесно стосовно вас. Я не можу дати вам того, на що ви заслуговуєте. — І дозволити їй взяте те, що вона хоче.

Надворі серед ночі проспівав півень.

Несподівано для Ранда Берелайн витріщилася на щось позаду нього великими, мов чашки, очима. Її щелепа відвисла, а тонке горло скував крик, який так і не пролунав. Він розвернувся; жовто-червоний меч знову спалахнув у його руках.

На тому боці кімнати одне із дзеркал відображало його постать — високого молодого чоловіка з рудуватим волоссям і сірими очима, вбраного лиш у лляну білизну, з мечем, створеним із вогню, в руках. Відображення ступило на килим, здіймаючи меч.

Я збожеволів. Така думка ковзала десь на межі з порожнечею. Ні! Вона побачила його. Це насправді!

Краєм ока він помітив рух, спрямований у його лівий бік. Ранд рефлекторно відступив — і наніс мечем удар, що мав назву «Місяць сходить над водою». Клинок розсік постать — його фігуру — що лізла з дзеркала на стіні. Образ замиготів, розпорошився, мов пил, у повітрі — і щез. У дзеркалі знову з’явилося Рандове відображення — і одразу поклало руки на раму. Ранд зрозумів, що ці мари виникають в усіх дзеркалах кімнати.

У відчаї він вдарив по дзеркалу. Срібне скло розбилося, — однак спершу розпалася фігура. Здавалося, він чув віддалений крик у своїй голові, — свій власний голос, що кричить і гасне. Поки уламки дзеркала ще падали, він вивільнив Єдину Силу. Усі дзеркала в кімнаті тихо тріснули, розкидаючи уламки по килиму. Смертельний крик у його голові відлунював знов і знову, б’ючи дрожем у спині. Це був його голос; важко було повірити, що цей крик належав не йому.

Ранд розвернувся до того, хто вже виліз із дзеркала, — якраз вчасно, щоб відбити його атаку, «Розгортання віяла проти каміння, що падає з гір». Фігура відстрибнула назад, — і раптом Ранд зрозумів, що вона була не одна. В ту ж мить, коли він розбив дзеркала, два його відображення встигли втекти. Тепер вони стояли перед ним: три його копії, аж до зморщеного круглого шраму на боці. Усі вони витріщалися на нього з дивним голодом на обличчях, спотворених зненавистю та зневагою. І тільки їхні очі здавалися порожніми; неживими. Не встиг він перевести віддих, як вони рушили на нього.

Ранд відступив убік, і уламки битого скла порізали йому ногу. Він рухався боком, від однієї стійки до іншої, від форми до форми, намагаючись виокремити когось одного. Ранд використовував усі знання щодо меча, яких навчив його Лан, Охоронець Морейн, під час денних зайнять. Якби всі троє билися разом, якби вони підтримували один одного, — він загинув би в першу ж хвилину; але кожен бився з ним окремо, так, наче інших не існувало. Навіть так він не міг цілковито уникнути їхніх клинків; за лічені хвилини по його обличчю, по грудях, руках вже текла кров. Його стара рана відкрилася, з’єднавшись з потоком крові, і забарвила його білизну в червоний. Відображення мали такі самі вміння, що й він, — як і лиця; і вони втрьох протистояли йому одному. Крісла й столи були перекинуті; безцінна порцеляна Морського народу розсипалася по килиму.

Ранд відчув, що його сила почала згасати. Усі порізи були незначними, окрім старої рани, але все разом... Він і не думав кликати на допомогу аїльців за дверима. Товсті стіни не пропустили б навіть смертельний крик. Що б не сталося, — він повинен зробити це сам. Він боровся, поглинутий холодною незворушністю порожнечі, але страх дряпав її кордони, немов гілки дерев, що вітряної ночі б’ються у вікно.

Його клинок ковзнув по супернику і розсік обличчя трохи нижче очей — Ранд не міг не скривитися: це було його обличчя — та його власник вчасно відхилився назад, уникаючи смертельного удару. Кров ринула з рани, заливаючи рот і підборіддя багрянцем, однак поруйноване обличчя не змінило виразу, а його порожні очі не кліпнули. Двійник прагнув його смерті, як голодний прагне їжі.

Їх взагалі можна вбити? Усі троє кровоточили від ран, які йому вдалося нанести, — але це сповільнювало їх не так сильно, як його. Вони намагалися ухилятися від його меча, але здавалося, що вони не усвідомлюють власних поранень. Якщо вони взагалі поранені, похмуро подумав він. Світло, — але, якщо вони кровоточать, — значить, мають бути поранені! Мусять!

Йому потрібен був перепочинок; момент, щоб перевести подих і зібратися. Раптом він відскочив від них на ліжко і перекотився через нього. Він радше відчув, а не побачив леза, що розсікають простирадла, ледь не зачіпаючи його плоть. Похитнувшись, він став на ноги, хапаючись за невеличкий столик, щоб встояти. Блискуча, оздоблена золотом срібна чаша захиталась. Один з його двійників видерся на пошматоване ліжко, розкидаючи гусяче пір’я, і обережно ступав по ньому з мечем напоготові. Інші двоє повільно підступали в обхід, досі ігноруючи один одного, бажаючи лише Ранда. Їхні очі відблискували, мов скляні.

Ранд здригнувся від болю, що пронизав його руку на столі. Його відображення, заввишки не більше від шести дюймів, встромило свій малий меч в його руку. Інстинктивно він схопив фігурку, перш ніж вона змогла вдарити його знову. Двійник пручався, кусаючи його руку. Він зауважив малопомітні рухи по всій кімнаті: десятки маленьких відображень вилізли з полірованого срібла. Його рука почала німіти, замерзати, — так, наче це створіння висмоктувало тепло з його плоті. Тепло саїдін наростало всередині; бурхливий потік наповнив його голову, і тепло влилося у крижану руку.

Раптом крихітна фігура лопнула, мов бульбашка, і він відчув, як щось наповнило його після того лускання: якась незначна частинка його втраченої сили. Його пересмикувало, коли маленькі поштовхи життєвої сили барабанили по ньому.

Коли Ранд підвів голову, здивовано міркуючи над тим, чому він досі живий, його маленькі відображення, що їх він бачив краєм ока, зникли. Троє більших стояли, похитуючись, наче сила, що наповнила його, витекла з них. Однак коли Ранд глянув на них, вони вже стояли твердо — й рушили на нього, хоч і обережніше.

Він відступив, жваво розмірковуючи, а його меч погрожував то одному, то іншому. Якщо він продовжить битися з ними, як робив це досі, то рано чи пізно вони здолають його. Він знав це напевне, — як і те, що стікає кров’ю. Але щось поєднувало відображення. Коли він поглинув меншого двійника — від цієї думки його замлоїло, але так воно й було — то підтягнулися й інші, а це частково вплинуло й на більших, — принаймні на мить. Якщо він зможе зробити щось подібне з одним із них, то, можливо, знищить усіх трьох.

Навіть думка про те, щоб поглинути двійника, змусила його відчути туманне бажання спорожнити шлунок, — але іншого виходу у нього не було. Я не знаю, як це зробити. Як мені тоді вдалося? Світло, що я тоді зробив? Йому потрібно було вступити в битву з одним із них; принаймні торкнутися його; чомусь він був упевнений у цьому. Але якби він спробував підійти ближче, в одну мить три клинки простромили б його. Відображення. А чи досі це його відображення?

Сподіваючись, що він не опиниться в дурнях — а це означало померти, — він дозволив своєму мечу зникнути. Ранд був готовий одразу ж повернути його, — проте коли його вигнуте лезо зникло, то у двійників воно зникло також. На якусь мить на їхніх обличчях проступила розгубленість; одне з них було закривавленим. Але перш ніж він зміг схопити одного з них, вони кинулися на нього, — і всі четверо повалилися на підлогу, переплутавшись кінцівками, і покотилися по килиму, засипаному уламками.

Холод пронизав Ранда. Оніміння ширилося його кінцівками, крізь кістки, аж поки він вже заледве відчував уламки дзеркал та скалки порцеляни, що вп’ялися в його тіло. Щось схоже на паніку блимнуло в порожнечі, що його оточувала. Можливо, він припустився фатальної помилки. Вони були більшими від того двійника, якого він поглинув, — і вони висмоктували з нього більше тепла. І не тільки тепла. Що холодніше ставало йому, то більше їхні скляні очі, що вирячилися на нього, оживали. З морозною впевненістю він знав, що якщо помре, то це не покладе край боротьбі. Вони троє будуть боротися один з одним, аж поки не залишиться лиш один, і цей один забере його життя, спогади — стане ним.

Він боровся затято, опираючись дужче, що більше його покидали сили. Ранд потягнувся до саїдін, намагаючись наповнитися теплом. Він радів навіть нудотній зіпсутості, — адже що більше він відчував її, то більше саїдін просочувалося в нього. Якщо його шлунок може протестувати, значить, він досі живий, — а якщо він живий, то може боротися. Але як? Як? Що я зробив тоді? Саїдін вирувала в ньому. Здавалося, якщо він переживе своїх суперників, Сила поглине його. Як я зробив це? Усе, що він міг зараз, — це тягнути саїдін... досягти... напружити...

Один з трьох зник — Ранд відчув, як той прослизає в нього; здавалося, він впав з висоти прямо на кам’яну підлогу — а тоді й інші двоє.

Удар перекотив його на спину, і він лежав, вдивляючись у тиньковану стелю з ліпниною і позолоченими виступами, насолоджуючись тим, що досі дихає.

Сила досі пронизувала кожну клітинку його тіла. Йому хотілося виблювати усі страви, які він коли-небудь їв. Ранд відчував себе таким живим, що життя, не просякнуте саїдін, здавалося блідою тінню. Він міг відчувати запах воску свічок і олії в каганцях. Він відчував кожну ворсинку килима, що торкалася його спини. Він відчував кожен поріз на своєму тілі, кожну рану, зарубку, синяк. Але він тримався за саїдін.

Один з Відступників намагався вбити його. Або й усі. Це точно вони, — хіба що Морок уже звільнився, хоча навряд чи він так легко б відбувся. Тож Ранд тримав зв’язок з Істинним Джерелом. А може, я сам це зробив. Чи міг я зненавидіти себе настільки, що захотів убити? Навіть не розуміючи цього? Світло, я маю навчитися контролювати це. Інакше — ніяк!

Хоча було боляче, проте він змусив себе встати. Залишаючи криваві сліди на килимі, він пошкутильгав до підставки, де лежав Калландор. Ранда вкривала кров із сотні ран. Він підніс меч, і його скляний клинок засяяв Силою, що вливалася в нього. Меч-Не-Схожий-На-Меч. Це лезо, подібне до скляного, ріже незгірше від металевого, — однак Калландор насправді був не мечем, а са’анґріалом, артефактом з Епохи Легенд. За допомогою одного з тих нечисленних анґріалів, які пережили Війну Тіні і Світотрощу, можна було направляти такі потоки Єдиної Сили, що могли спопелити того, хто їх направляв. А за допомогою одного, ще рідкіснішого предмета — са’анґріала, — потоки можна було збільшувати у порівнянні з анґріалом такою самою мірою, як анґріал збільшував силу направляння без цих предметів. Калландор же, яким міг користуватися лише чоловік і якого упродовж трьох тисяч років легенди і пророцтва пов’язували з Відродженим Драком, був одним із найбільш потужних са’анґріалів, коли-небудь створених. Тримаючи Калландор у руках, він міг одним ударом зрівняти міські стіни із землею. Тримаючи Калландор в руках, він міг протистояти навіть Відступнику. Це були вони. Безсумнівно.

Раптом Ранд зрозумів, що не почув жодного звуку від Берелайн. Він розвернувся, жахаючись побачити її мертвою.

Жінка досі стояла на колінах і здригалася. Вона знову закуталась в накидку і притискала її так, наче то була сталева броня чи кам’яні стіни. Вона облизнула вуста на блідому, як сніг, обличчі.

— Хто з них?.. — Вона глитнула і почала знов. — Хто з них?.. — Вона не змогла закінчити.

— Тут тільки я... — м’яко сказав він. — Той, з котрим ви поводилися, наче ми заручені.

Він гадав, що це заспокоїть її, можливо, навіть розсмішить — без сумніву, така сильна жінка, якою вона себе виявила, може усміхнутися навіть залитому кров’ю чоловіку — але вона лише вклонилася, притуливши обличчя до підлоги.

— Я покірно молю прощення за те, що так жахливо образила вас, лорде Драконе. — Її уривчастий голос звучав покірно і перелякано. Зовсім не схоже на неї. — Я благаю забути про образу і пробачити мені. Я більше вас не потурбую. Присягаюся, мілорде Драконе. Іменем своєї матері і під Світлом, — присягаюся.

Він звільнив зав’язаний потік, і невидима стіна, що огороджувала її, щезаючи, сколихнула її накидку.

— Мені немає що вам прощати, — сказав він утомлено. Ранд був виснаженим. — Можете йти, якщо бажаєте.

Вона нерішуче виструнчилась, витягнула руку — й полегшено зітхнула, коли нічого не виявила перед собою. Зібравши спідницю своєї накидки, вона почала обережно ступати по килиму, всіяному уламками, що хрускотіли під її оксамитовими капцями. Вже опинившись біля дверей, вона зупинилася, подивившись на нього із видимим зусиллям. Вона не могла зустрітися з ним поглядом.

— Я покличу аїльців, якщо бажаєте. Також можу покликати Айз Седай, щоби вилікувати ваші рани.

Вона бажала б за краще опинитися в одній кімнаті з мерддраалом чи із самими Мороком, аніж зі мною, — але вона не з легкодухих.

— Дякую, — тихо промовив він, — не потрібно. Я буду вдячний, якщо ви нікому не розповісте про те, що тут сталося. Поки що. Я сам зроблю все, що потрібно. — Це мусили бути Відступники.

— Як мілорд Дракон накаже.

Вона зробила простий реверанс і поквапилася геть, можливо, настрахана тим, що він може передумати і не відпустити її.

— Краще із самим Мороком, — пробурмотів він, щойно двері зачинилися.

Дошкандибавши до ліжка, він опустився на скриню і поклав Калландор на коліна; його закривавлені руки лежали на осяйному клинку. З цим у руках навіть Відступник боятиметься його. За мить він покличе Морейн, щоб зцілити його рани. За мить він говоритиме з аїльцями зовні, — і знову стане Відродженим Драконом. Але тепер він хоче лише посидіти і згадати пастуха на ім’я Ранд аль’Тор.

Розділ
3

Відображення

Попри пізню годину, широкими коридорами Твердині квапилося багато людей: безперервний потік чоловіків і жінок у темно-золотих вбраннях, що їх носили слуги Твердині чи ліврейні лакеї котрогось високого лорда. Час від часу з’являлись один чи двоє захисників, без шолома й обладунків; деякі — у розстібнутих каптанах. Слуги кланялись, робили реверанси Перрину й Фейлі, коли підходили до них ближче, — й одразу ж поспішали далі. Більшість же солдат здригалися від одного лише погляду на них. Дехто кланявся сухо, прикладаючи руку до серця; але абсолютно всі прискорювали крок, бажаючи швидше проминути їх.

З кожних трьох-чотирьох ламп горіла лише одна. У тьмяних проміжках між високими підставками тіні розмивали гобелени, затьмарюючи розставлені де-не-де під стіною скрині. Для всіх очей, крім Перринових. У цих тьмяних лабіринтах коридорів його очі сяяли, немов відполіроване золото. Він швидко рухався від лампи до лампи, опустивши очі, — поки не втрапляв на яскраве світло. Багато хто у Твердині якимось чином довідався про дивний колір його очей. Звісно, ніхто не прохоплювався про це. Навіть Фейлі, схоже, сприймала цей колір як частину його зв’язку з Айз Седай, — просто як даність, яку треба прийняти без жодних пояснень. Однак його спина завжди поколювала, коли він розумів, що незнайомець бачив його очі, які сяяли в темряві. І навіть якщо той мовчав, то й тиша лише підкреслювала Перринову чужинність.

— Хотів би я, щоби вони не дивилися на мене так, — пробурмотів він, коли сивий захисник, удвічі старший від нього, ледь не кинувся навтьоки, коли проходив повз. — Наче вони мене бояться. Раніше так не було, — принаймні не настільки. Чому всі ці люди не сплять?

Жінка, що несла швабру і відро, зробила реверанс і поквапилась далі, опустивши голову.

Фейлі подивилася на нього й обвила його руку своєю.

— Взагалі охорона не повинна перебувати в цій частині фортеці, — якщо вони не несуть варту. Вдалий час, щоб затиснути служницю в лордовому кріслі, — чи, можливо, навіть вдавати лорда й леді, поки ті сплять. Вони, мабуть, збентежилися, що ти доноситимеш на них. А обслуга виконує більшу частину своєї роботи вночі. Хто ж захоче, щоб вони плуталися під ногами, — підмітали, витирали пилюку та драїли підлоги — вдень?

Перрин непевно кивнув. Він припускав, що їй це відомо з часів життя у батьківському домі. Успішний торговець, найімовірніше, мав обслугу та охоронців для своїх фургонів. Принаймні ці люди мали іншу причину не спати, аніж ті. Якби було інакше, то вони уже порозбігалися б з Твердині, — і ще досі бігли б. Але чому йому здавалося, що він був мішенню; кимось виокремленим з-поміж інших? Він не збирався сваритися з Рандом, — але мусив дізнатися, що відбувається. Фейлі довелося збільшити крок, щоби не відставати.

Попри всю свою пишноту, усе золото, вигадливе різьблення та інкрустацію, внутрішнє облаштування Твердині призначалось для війни так само, як і її фасад. «Діри-вбивці» пробивали склепіння усіх перехресть коридорів. Стрільниці, якими ніколи не користувалися, визирали в коридори у тих місцях, звідки можна було охопити всю залу. Перрин з Фейлі підіймалися вузькими звивистими сходами, і ще одними; усі вони були вбудовані у стіни чи інші перегородки, в яких були стрільниці, звідки можна було побачити коридори унизу. А проте ніщо з цього не стало на заваді аїльцям, — першим нападникам, які здолали ці стіни.

Коли вони промчали гвинтовими сходами — Перрин не помічав, що вони бігли; він би рухався швидше, якби не Фейлі на його руці — він вловив запах старого поту і ледь відчутний, надто солодкавий аромат парфумів, що закарбувався десь на околицях його пам’яті. Перрин раптом замислився над тим, що скаже Ранду. Чому ти намагався вбити мене? Чи ти вже збожеволів? Не існувало простого способу запитати про це, — як і не буде простої відповіді.

Перрин увійшов у затінений коридор ледь не нагорі Твердині — і опинився перед спинами високого лорда і двох його охоронців. Лише захисникам дозволялося носити обладунки у фортеці, але в цих трьох з боків звисали мечі. Не те щоб це означало щось надзвичайне, — проте їхня присутність тут, на цьому поверсі, і те, як вони з тіні уважно вдивлялися в яскраве світло на іншому кінці коридору, насторожували. Світло лилося з передпокою до кімнат, призначених для Ранда. Чи то він сам їх вибрав. Або ж Морейн.

Перрин і Фейлі не скрадалися сходами, — однак троє чоловіків до такої міри поринули у свої спостереження, що ніхто з них спершу не помітив новоприбулих. Тоді один з охоронців у синьому каптані повернув голову, наче в нього звело шию; він аж розтулив рота, коли побачив їх. Процідивши лайку, чоловік крутнувся до Перрина й на цілу долоню оголив лезо свого меча. За мить розвернувся й інший. Обидва стояли напружені, були напоготові, — але їхні очі невпевнено бігали, оглядаючи Перрина. Відчувався кислий запах страху. Високому лорду вдавалося втримати свій страх під контролем.

Високий лорд Торіан, чиє обличчя прикрашала темна загострена борода зі світлими пасмами, рухався повільно, мов на балу. Він витяг з рукава носову хустинку, напахчену солодким парфумом, і промокнув свій шишкуватий ніс, що здавався не таким уже й великим порівняно з його вухами. Тонкий шовковий каптан з червоними атласними манжетами лиш увиразнював простоту його обличчя. Він оглянув рукави Перринової сорочки і знову потер носа, а тоді злегка схилив голову.

— Хай Світло зійде на вас, — ввічливо промовив чоловік. Його очі зустрілися з жовтими очима Перрина — й метнулись убік, хоча вираз обличчя залишався незворушним. — З вами все гаразд, я сподіваюся? — Аж надто ввічливо промовив лорд.

Перрина його тон зовсім не турбував, — але те, як Торіан з недбалою цікавістю оглянув з ніг до голови Фейлі, змусило його стиснути кулаки. Втім, говорив він спокійно.

— Хай Світло зійде на вас, високий лорде Торіане. Радий, що ви допомагаєте стерегти лорда Дракона. Когось могла б обурити його присутність тут.

Торіан звів свої тонкі брови.

— Пророцтво справдилося, і Тір відіграв свою роль у цьому пророцтві. Можливо, Відроджений Дракон приведе Тір до кращої долі. Кого з людей це може обурити? Але вже пізно. Добраніч вам.

Він знов оглянув Фейлі, підтиснув вуста і рушив коридором униз — надто жваво, подалі від світла передпокою. Його охоронці слідували за ним, як добре навчені пси.

— Навіщо бути таким неввічливим? — напружено сказала Фейлі, коли високий лорд уже не міг їх почути. — Ти говорив так, наче твій язик — крижане залізо. Якщо ти справді збираєшся залишатися тут, тобі краще навчитися як слід поводитися з лордами.

— Він дивився на тебе так, наче хотів погойдати на колінах. І не як батько доньку.

Фейлі зневажливо пхикнула.

— Він не перший чоловік, який витріщається на мене. Якщо він наважиться на більше, — я зможу поставити його на місце самим лише поглядом. Мені не потрібно, щоб ти заступався за мене, Перрине Айбара.

А втім, не схоже, що її це дуже засмутило. Почухавши бороду, він дивився услід Торіану, спостерігаючи, як високий лорд та його охоронці зникли за поворотом. Перрину стало цікаво, як тіренські лорди примудряються не зійти потом до смерті.

— Ти помітила, Фейлі? Його гончаки не прибрали рук зі своїх мечів, аж доки він не відійшов на десять кроків від нас.

Вона насуплено подивилась на нього, а тоді — в коридор, яким нещодавно пройшли троє чоловіків, — і повагом кивнула.

— Маєш рацію. Проте я не розумію. Вони не кланяються і не розшаркуються, як це роблять перед ним, але всі так сторожко оминають вас з Метом, немов ви — Айз Седай.

— Мабуть, дружба з Відродженим Драконом не дає такого захисту, як раніше.

Фейлі не стала знову просити його поїхати звідси, — не словами; але її погляд волав про це. Та Перрину значно краще вдалося проігнорувати невимовлене прохання, аніж якби вона його промовила вголос.

Перш ніж вони дійшли до кінця коридору, Берелайн вискочила з яскравих вогнів передпокою, обома руками притискаючи до себе тонку білу накидку. Якби Перша з Меєна рухалася ще трохи швидше, можна було б сказати, що вона тікає.

Аби продемонструвати Фейлі, що він може бути ввічливим настільки, щоби вдовольнити її, Перрин вклонився так, що — він міг закластися — навіть Мет не зміг би краще. На відміну від нього, реверанс Фейлі був ледь помітним кивком головою і звичайним згинанням коліна. Перрин заледве його помітив. Коли Берелайн промчала повз них, навіть не подивившись у їхній бік, запах страху, гострого й сирого, мов гнійна рана, змусив його ніздрі смикнутися. Страх Торіана порівняно з Берелайн був мізерним. Дівчина струменіла шаленою панікою, яку стримувала лише прогнила мотузка. Перрин повільно виструнчився і подивився їй услід.

— Чого баньки витріщив? — спитала Фейлі.

Замислившись про Берелайн, міркуючи, що привело її до краю прірви, Перрин мимоволі сказав:

— Вона пахла...

Вдалині Торіан раптово виступив з бічного коридору і схопив Берелайн за руку. Він вибухнув суцільним потоком, але Перрин не зміг вирізнити більше від кількох вирваних слів, — щось про переступання через гордість; здавалося, ніби Торіан пропонував їй свій захист. Відповідь Берелайн була короткою, різкою і ще менш виразною, зі зведеним підборіддям. Перша з Меєна вирвала в нього свою руку, розправила плечі і рушила далі, вже майже опанувавши себе. Торіан хотів було рушити за нею, але побачив, що Перрин за ними спостерігає. Приклавши до носа хустинку, високий лорд знову зник у бічному коридорі.

— Мені нема справи до того, що вона пахне «Есенцією світанку», — похмуро сказала Фейлі. — Цю не цікавить полювання на ведмедя, — хоча його шкура добре виглядала б на стіні. Вона полює на сонце.

Перрин наморщив чоло.

— Сонце? Ведмідь? Ти про що?

— Іди далі сам. Гадаю, я піду спати після цього всього.

— Якщо ти цього хочеш, — повільно мовив він, — але гадав, ти прагнеш зрозуміти, що сталося, — так само, як і я.

— Не так. Не буду вдавати, що прагну зустрічі з... Рандом... ні до сьогодні, ні тепер. А зараз — тим більше. Упевнена, що ви вдвох чудово побалакаєте без мене. Особливо якщо там є вино.

— Ти говориш якусь нісенітницю, — пробурмотів Перрин, прочісуючи рукою волосся. — Якщо хочеш спати, тоді добре. Але мені хотілося б, аби ти сказала щось зрозуміле для мене.

Деякий час вона вивчала його обличчя, а тоді закусила губу. Йому здавалося, що вона намагається придушити сміх.

— Ох, Перрине, твоя наївність подобається мені найбільше. — У її голосі ще виразно чувся сміх. — Ти йди до... до свого друга, а вранці мені розкажеш. Скільки забажаєш.

Вона опустила його голову, щоб поцілувати, і одразу ж побігла коридором униз.

Він похитав головою, спостерігаючи за нею, допоки вона не звернула на сходи, де від Торіана вже й сліду не було. Іноді Перрину здавалося, що вона говорить іншою мовою.

Він рушив до світла. Передпокоєм слугувала кругла кімната, діаметром із п’ятдесят чи й більше кроків. Близько сотні блискучих ламп звисали на золотих ланцюгах із високої стелі. Поліровані колони з червоного каменю утворювали кільце, а підлога немовби була однією велетенською плитою з чорного мармуру із золотими прожилками. Колись це був передпокій королівських кімнат, — у ті дні, коли Тір мав королів; перш аніж Артур Яструбине Крило підпорядкував усе, — від Хребта Світу до Аритського океану, — владі одного короля. Коли імперія Яструбиного Крила розвалилась, тіренські королі не повернулися, і тисячу років єдиними мешканцями цих палат були миші, що прокладали собі стежки крізь пил. Жоден високий лорд ніколи не мав стільки влади, щоб насмілитися проголосити їх своїми.

Десь із пів сотні захисників кільцем струнко стояли посередині кімнати; їхні кіраси та шапелі сяяли, а списи були нахилені під однаковим кутом. Так можна було бачити всі напрямки, звідки міг прийти ворог, і захистити теперішнього лорда Твердині. Їхній командир, — капітан, якого вирізняли дві короткі білі пір’їни на шоломі, — стояв більш розслаблено. Його поза свідчила про усвідомлення власної значущості у виконанні обов’язку: однією рукою він тримався за меч, а іншу впер у бік. Усі вони пахли страхом і невпевненістю, — мов люди, що жили під хиткою скелею і переконували себе, що вона ніколи не впаде. Чи принаймні не цієї ночі. Не в цю годину.

Перрин пройшов повз них; його кроки відлунювали залом. Офіцер рушив до нього — і завагався, бо Перрин і не подумав зупинитись. Він, звісно ж, знав, хто такий Перрин; принаймні не менше від будь-якого тіренця. Мандрівний компаньйон Айз Седай, друг лорда Дракона. Не та людина, якій може завадити звичайний офіцер захисників. Авжеж, він мав оберігати спокій лорда Дракона, — проте офіцер, мабуть, не визнавав і перед собою, що й він сам, а також відвага, якою сяяли його блискучі обладунки, не варті виїденого яйця. Справжню варту Перрин зустрів, коли пройшов повз колони і опинився перед дверима Рандових кімнат.

Вони сиділи за колонами так непорушно, що, здавалося, розчинилися в камені, — хоча їхні каптани і бриджі сірих і брунатних відтінків, що маскували їх у Пустелі, тепер вирізняли їх, щойно вони починали рухатися. Шість Дів Списа, аїльок, котрі обрали життя воїна, а не домашнє вогнище, у м’яких шнурованих черевиках до колін пропливали між ним і дверима. Аїльки були доволі високими, як на жінок; найвища з них була майже на долоню нижча від нього. Засмаглі від сонця, короткострижені, з жовтим, рудим або проміжного відтінку волоссям. Дві жінки тримали вигнуті рогові луки зі стрілами, прикладеними до не натягнутої тятиви. Інші носили невеличкі баклери, а також три-чотири короткі списи, наконечники яких були достатньо довгими для того, щоб проткнути тіло людини, ще й з кількома дюймами в запасі.

— Не думаю, що я дозволю тобі пройти, — промовила полум’яноволоса жінка, злегка усміхаючись, аби трохи притупити суворість своїх слів. Аїльці нечасто усміхалися — порівняно з іншими людьми. Та, правду кажучи, взагалі не виражали забагато емоцій.

— Гадаю, він не хоче бачити когось цієї ночі.

— Я увійду, Бейн. — Перрин взяв жінку за плечі, ігноруючи її списи. Щоправда, коли вона сильно притиснула одне вістря до його горла, ігнорувати їх стало важче. І не тільки вона. Звідкілясь біловолоса жінка на ім’я Чіад зненацька вперла свій спис з іншого боку, — так, неначе вони могли б зустрітися десь посередині його шиї. Інші жінки лише спостерігали, впевнені в тому, що Бейн і Чіад можуть усе владнати, що б не сталося. Втім, Перрин не розгубився.

— Я не маю часу на суперечки з вами. Та й, наскільки я пам’ятаю, ви не слухаєте людей, що сперечаються з вами. Я заходжу.

Якомога делікатніше Перрин взяв Бейн і посунув її зі свого шляху. Чіад могла пустити йому кров своїм списом, лише дихнувши, — натомість здивовано подивилася округленими синіми очима на те, як Бейн різко забрала спис і усміхнулася.

— А ти не хочеш пограти в «Поцілунок Дів», Перрине? Думаю, у тебе добре б вийшло. Принаймні ти б дечому навчився.

Одна з аїльок гучно розсміялася. Чіад також прибрала свій спис з його шиї.

Перрин глибоко вдихнув, сподіваючись, що ніхто не помітить, що він це зробив вперше, відколи списи торкнулися його шкіри. Аїльки не прикривали серпанком свої обличчя — їхні серпанки огортали шию, немов темні шарфи — але він не знав, чи завжди вони це робили перед вбивством; йому було відомо лишень, що серпанок на обличчі свідчив про їхню готовність до бою.

— Можливо, іншим разом, — ввічливо мовив він.

Усі посміхалися, наче Бейн сказала щось кумедне, а його нетямущість була частиною жарту. Том мав рацію. Він казав, що чоловік може з’їхати з глузду, намагаючись зрозуміти жінок, належних до будь-якого народу та статусу. Коли він дотягнувся до дверної ручки у формі здибленого лева, Бейн додала:

— Твій клопіт. Він уже прогнав декого, кого більшість чоловіків вважала б компанією, значно кращою від тебе.

Звісно, подумав він, штовхаючи двері, Берелайн. Вона йшла звідси. Цієї ночі все обертається навколо...

Перша з Меєна випарувалась з його думок, щойно він зазирнув у кімнату. Розбиті дзеркала висіли на стінах, а уламки скла вкривали підлогу — разом з побитою порцеляною та пір’ям з понівеченого матрацу. Безладно розгорнуті книжки лежали серед перекинутих крісел та лав. Ранд сидів в ногах ліжка, припершись до одного з його стовпців; його очі були заплющені, а руки спочивали на Калландорі, що лежав на його колінах. Ранд мав такий вигляд, наче прийняв криваву ванну.

— Покличте Морейн, — крикнув Перрин аїлькам. Чи Ранд живий? Якщо так, то йому потрібна була допомога Айз Седай, щоб залишатися таким. — Хай вона поквапиться!

Позаду він почув зойк, а тоді — тупіт м’яких черевиків.

Ранд підвів голову. Його обличчя здавалося кривавою маскою.

— Зачини двері.

— Морейн скоро буде, Ранде. Сиди спокійно. Вона...

— Перрине, зачини двері.

Шепочучись, аїльки насупилися, але відійшли. Перрин причинив двері, чим перебив питання, що його вигукнув офіцер з білим пір’ям.

Скло хрускотіло під чоботами Перрина, коли він йшов по килиму до Ранда. Відірвавши смужку з неймовірно посіченого лляного простирадла, він приклав її до рани на боці Ранда. Юнак від напруги стиснув руками прозорий меч — і знову послабив притиск. Тканина практично одразу ж просякла кров’ю. Порізи й рани вкривали його від стіп ніг до голови, — і в них виблискувало чимало срібних уламків. Перрин безпорадно зсутулив плечі. Він не знав, що ще зробити, окрім як чекати на Морейн.

— Що, заради Світла, ти намагався зробити, Ранде? Виглядаєш так, наче хотів здерти з себе шкіру. І мене ти теж ледь не вбив.

Якийсь час йому здавалося, що Ранд не відповість.

— Це не я, — врешті прошепотів він виразно. — Хтось з Відступників.

Перрин спробував розслабити м’язи, що мимоволі напружилися. Та зробити це повністю не вдалося. Він невипадково згадував про Відступників у розмові з Фейлі, — але все одно намагався не думати про те, що вони можуть зробити, коли знайдуть Ранда. Якщо хтось з них здолає Відродженого Дракона, то він — чи вона — піднесеться над іншими, коли Морок звільниться. Якщо це станеться, то на них чекає поразка в Останній битві — ще до її початку.

— Ти впевнений? — спитав він так само тихо.

— Так, це Відступник, Перрине. Не інакше.

— Якщо один з них прийшов по мене і по тебе?.. Де Мет, Ранде? Якщо він вижив і пройшов крізь те, що й я, то думатиме так само. Що це був ти. Зараз він мав би бути тут, щоби «подякувати» тобі.

— Або верхи, — на півдорозі до міських воріт. — Ранд відчайдушно намагався сісти прямо. Висохла кров потріскалася, і свіжі цівки потекли по його грудях і плечах. — Якщо він мертвий, Перрине, то тобі краще забратися якомога далі від мене. Наскільки зможеш. Думаю, ви з Лоялом маєте рацію щодо цього. — Він зупинився, вивчаючи Перрина. — Мабуть, ви з Метом хотіли б, щоб я ніколи не народився. Чи принаймні щоб ми ніколи не зустрілися.

Не було сенсу розшукувати Мета зараз; якщо з ним щось трапилося, все уже було зроблено. А от саморобна пов’язка, котру він приклав до Рандового боку, може подовжити йому життя до приходу Морейн, міркував Перрин.

— Схоже, тебе не хвилює, чи він пішов. Щоб я згорів, — він теж важливий. Що ти робитимеш, якщо він поїхав? Чи мертвий, — хай Світло вбереже від цього...

— Те, чого вони очікують найменше. — Блакитно-сірі очі Ранда засяяли хворобливим блиском, — наче ранковий серпанок на світанку. Його голос звучав, як вістря ножа. — Я повинен зробити це за будь-яку ціну. Те, чого всі найменше очікують.

Перрин повільно вдихнув. Ранд мав право грати на нервах. Це не означає, що він божеволіє. Пора б уже перестати вичікувати ознак божевілля. Воно вже не за горами, — але від цього очікування лише млосно стає.

— Ти про що? — тихо спитав Перрин.

Ранд заплющив очі.

— Єдине, що я знаю, — це те, що я повинен захопити їх зненацька. Застати усіх зненацька, — пробурмотів він натужно.

Одна половина дверей відчинилася, й увійшов високий аїлець. Його темно-рудого волосся уже торкнулася сивина. Позаду нього хиталося пір’я тіренського офіцера, — той сперечався з Дівами; він все ще продовжував це робити, коли Бейн зачинила двері.

Руарк пильно оглянув кімнату, наче очікував, що ворог ховається за шторами чи перекинутим стільцем. Вождь клану Таардад Аїль не мав іншої видимої зброї, окрім кинджала з масивним лезом на ремені, — але його знаряддям були сила і впевненість, які він ніс тихо, однак так звично, мовби вони лежали в піхвах біля кинджала. Його серпанок висів на плечах; жоден з тих, хто хоч трохи знав аїльців, не повважав би це меншою небезпекою, аніж якби той прикривав його обличчя.

— Той тіренський дурень доповів командиру, що тут щось відбулося, — сказав Руарк, — і чутки вже розрослися у Твердині, наче трупний мох у глибокій печері. Уже всі, починаючи від Білої Вежі, намагаються вбити тебе, — а Остання битва відбувається прямо тут, у цій кімнаті.

Перрин розтулив рота; Руарк підвів руку, застерігаючи.

— Я натрапив на Берелайн, що мала такий вигляд, наче їй повідомили день, коли вона помре, — і вона розповіла мені правду. Схоже, вона розповіла таки правду, — хоч я і сумнівався.

— Я послав по Морейн, — сказав Перрин. Руарк кивнув. Звісно, Діви розповіли йому все, що знали.

Ранд болісно викашляв сміх.

— Я казав їй мовчати. Схоже, лорду Дракону не підвладний Меєн.

Він промовив це з іронічною втіхою.

— У мене є доньки, старші за цю молоду жінку, — сказав Руарк. — Не думаю, що вона розповість ще комусь. Здається, вона хотіла б забути все, що сталося цієї ночі.

— А я б хотіла дізнатися, що сталося, — сказала Морейн, прослизнувши в кімнату. Вона була худорлява й тендітна, тож Руарк височів над нею так само, як і чоловік, що йшов слідом — Лан, її Охоронець; однак саме Айз Седай панувала в кімнаті. Вона мусила бігти, щоб прийти так швидко, — проте тепер жінка була спокійна, немов замерзле озеро. Потрібно було б докласти значних зусиль, щоби порушити спокій Морейн. Її блакитна шовкова сукня мала високий мереживний комір і рукави, посмуговані темним оксамитом, — однак ні спека, ні волога, здавалося, не дошкуляли їй. Невеличкий синій камінець, підвішений на її чолі на тонкому золотому ланцюжку, що ховався в темному волоссі, спалахував на світлі, підкреслюючи відсутність найменшого відблиску поту.

Як завжди під час їхніх зустрічей, крижані погляди Лана та Руарка ледь не викрешували іскри. Плетений шкіряний шнур тримав темне волосся Лана, посріблене сивиною на скронях. Його обличчя було немовби витесане зі скелі; всі лінії та кути були чіткими. Його меч висів на стегні і здавався продовженням тіла. Перрин не міг визначитися, хто з чоловіків небезпечніший, але різниця та була — із кролячий хвіст.

Погляд Охоронця перестрибнув на Ранда.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.