© Видавництво "НК-Богдан"

www.bohdan-books.com

ISBN 978-966-10-7841-2

Джордан Роберт

Колесо Часу.

Відроджений Дракон

Джеймсу Оліверу Ріґні Старшому
(1920–1988 рр.)

Ти вчив мене завжди слідувати за мрією,
а вхопивши її, жити нею

І багато шляхів його буде, і хто знатиме його ім’я, бо ж народиться серед нас безліч разів, у різних подобах, бо він був і буде — нескінченно. Його прихід — як гострий леміш плуга, що перетворює наші життя в борозни, вириваючи з місць нашої тиші. Руйнівник пут, коваль ланцюгів. Будівник майбуттів; нищитель долі.

З «Коментарів до Пророцтв про Дракона» Джуріт Дорін,
Правої Руки Королеви Алморенців, 742 ПС, Третя Епоха

ПРОЛОГ. Фортеця світла

Пейдрон Найол блукав старечим поглядом по власному передпокою, однак його темні очі, затуманені думками, нічого не бачили. На потемнілих дерев’яних панелях, накладених на кам’яні стіни, масивні навіть тут, у серці Фортеці Світла, висіли пошарпані вицвілі гобелени, що колись були бойовими знаменами ворогів його молодості. Немов невидиме, в кімнаті стояло єдине крісло — грубе, з високою спинкою, подібне на трон. Доповнювали інтер’єр також кілька розкиданих столів. Не помічав він і чоловіка у білому плащі, що стояв навколішки на широких дошках підлоги із зображенням великого сонячного диска і заледве стримував свій запал. Хоча мало хто міг би так просто не звернути на нього увагу.

Перед тим, як відвести до Найола, Джарету Баяру дали час умитися. Щоправда, його шолом та кіраса залишилися забрудненими з дороги та понівеченими у битвах. Темні глибокі очі гарячковито зблискували, а на обличчі немовби паленів кожен м’яз. У чоловіка не було меча — в присутності Найола всі мали бути беззбройними — але здавалося, що він от-от вдасться до насильства, готовий зірватися, мов той собака з ланцюга.

З обох боків кімнати у довгих камінах палахкотіли вогні, долаючи нічний зимовий мороз. Це була звичайна вояцька кімната, де все було хоч і доладним, але буденним — окрім сонячного диска. Пишне умеблювання з’явилося в передпокої лорда капітана-командора Дітей Світла з появою Найола, якого удостоїли цим званням; сонцесяйна золота оздоба була затерта поколіннями прохачів. Потім меблі замінили, однак тепер прикраса знову затерлася. Золота тут вистачило б на те, щоби придбати будь-який маєток в Амадиції, а на додачу ще й високий титул. Десять років Найол крокував повз це золото й ніколи про нього не замислювався, — як і про сонячний диск, вишитий на грудях його білої туніки. Золото не багато важило для Пейдрона Найола.

Зрештою він підвів свій погляд на стіл, що стояв поруч, захаращений мапами та розкиданими листами й донесеннями. Серед цього безладу лежали й три ледь згорнені малюнки. Він неохоче взяв один. Байдуже який — усі малюнки зображували одне й те саме, тільки у різних манерах.

Шкіра в Найола, тонка, як відшліфований пергамент, з віком все тугіше напиналася на тіло, яке, здавалося, було лише кістками й жилами; а втім, воно не здавалося крихким. Ніхто не отримував Найолового титулу раніше, ніж сивина торкнеться волосся, і всі були твердішими за камінь, з якого побудовано Купол істини. Побачивши жилавий вигляд своєї руки, що тримала малюнок, він враз усвідомив, що потрібно поспішати. Час добігав кінця. Його час добігав кінця. Однак цього мусить вистачити. Він повинен зробити все, щоби вистачило.

Найол змусив себе розгорнути грубий пергамент хоча б до половини, щоби побачити обличчя, яке його цікавило. Хоча крейда вже трохи стерлася через торсання у саквах, втім, обличчя досі можна було розгледіти. Сіроокий юнак з рудуватим волоссям. Схоже, що він був високим, — проте точно сказати важко. Окрім волосся та очей, нічим особливим хлопець не вирізнявся.

— То цей... хлопчисько проголосив себе Відродженим Драконом? — пробурмотів Найол.

Дракон. Від цього імені йому повіяло морозом зими та часу. Це ім’я було народжене Льюсом Теріном Теламоном, коли він прирік кожного, хто вмів направляти Єдину Силу, тоді й тепер, і серед них себе, на божевілля та смерть. Минуло вже більше трьох тисяч років відтоді, відколи чванливість Айз Седай та Війна Тіні призвели до завершення Епохи Легенд. Три тисячі років, — а втім, пророцтва та легенди зміцнили людську пам’ять, якщо не в деталях, то в тім, що стосувалося сутності подій. Льюс Терін Родичевбивця. Чоловік, який розпочав Світотрощу. Тоді безумці, котрі могли дотягнутися до Сили, якій підкорявся весь світ, зрівняли гори та затопили морями стародавні землі; тоді суходіл змінився до невпізнання, а всі, хто вижив, утікали, мов звірі від лісової пожежі. Це тривало доти, доки останній представник чоловіцтва Айз Седай не ліг у землю, а пошматована людська раса не взялася знову підіймати все з руїн — там, де ці руїни вціліли. Поголос про Дракона передавався від матерів дітям і міцно закарбувався в їхній пам’яті. У пророцтві сказано: Дракон народиться знову.

Баяр сприйняв запитання Найола навсправжки, хоча воно було риторичним.

— Так, мілорде капітане-командоре. І це ще більша нісенітниця, аніж усе те, що я чув про інших Лжедраконів. Тисячі вже визнали його. У Тарабоні й Арад Домані зараз точаться міжусобиці, — а крім того, вони ще й воюють між собою. Бої тривають по всій Елмотській рівнині і на мисі Томан. Тарабонці проти доманців, а ті проти Друзів Морока, що прикликають Дракона. Точніше — бої триватимуть доти, допоки зима їх усіх не остудить. Ніколи на моїй пам’яті війна не ширилася так стрімко, лорде капітане-командоре. Немовби вогонь, що займає стодолу із сіном, коли туди потрапляє іскра. Сніг їх трохи притлумив, але з початком весни полум’я ворожнечі спалахне ще палкіше.

Найол помахом пальця зупинив Баяра. Він уже двічі дозволив йому розповісти про те, що трапилось, і голос воїна бринів люттю та ненавистю. Багато що Найолу було відомо з інших джерел, і навіть трохи більше, ніж розказав йому Баяр, однак чим довше він слухав його, тим сильніше дратувався.

— Джеофрам Борнголд і тисяча Дітей мертві. І це справа рук Айз Седай. Ти впевнений, чадо Баяре?

— Так, мілорде капітане-командоре. Після сутички, дорогою до Фалме, я зустрів двох тарвалонських відьом. Ця зустріч обійшлася нам у понад п’ятдесят смертей, перш ніж ми стрілами зробили з них решето.

— У тебе нема жодних сумнівів, що це були саме Айз Седай?

— Земля задрижала у нас під ногами, — Баяр говорив твердо й упевнено. Через брак уяви він не вдавався до вигадливих описів; смерть, коли б вона його не наздогнала, була частиною вояцького життя. — Серед ясного неба блискавиці вдаряли по наших рядах. Що ж іще це могло бути, мілорде капітане-командоре?

Найол насуплено кивнув. Після Світотрощі зникли всі Айз Седай чоловічої статі, однак їхня жіноча частина досі могла дати прочухана. Вони торочать свої Три Клятви: не казати ні слова, що не було би правдивим; не виготовляти зброю, за допомогою якої люди вбивають одне одного; застосовувати Єдину Силу як зброю лише проти Друзів Морока чи породжень Тіні. Проте зараз вони показали брехливість своїх обіцянок. Найол завжди знав: ніхто не прагнув би володіти такою силою, якщо тільки не кидав виклик Творцю, — а значить, ставав на бік Морока.

— І тобі нічого не відомо про те, хто взяв Фалме і перебив половину моїх легіонів?

— Лорд капітан Борнголд сказав, що вони називають себе шончанцями, мілорде капітане-командоре, — незворушно мовив Баяр. — Він каже, що то були Друзі Морока. Загін Борнголда розбив би їх, навіть якби вони вбили капітана. — Його тон став емоційнішим. — Багато людей втекли з міста. Усі, з ким я розмовляв, підтверджують, що чужинці розбиті й переможені. Лорд капітан Борнголд поборов їх.

Найол тихо зітхнув. Уже втретє Баяр розповідав про військо, що взялось бозна-звідки, прагнучи підкорити Фалме, тими ж словами, що і в перші два рази. Хороший воїн, подумав Найол, так завжди говорив Джеофрам Борнголд. Однак думати самостійно не вміє.

— Лорде капітане-командоре, — раптом озвався Баяр, — лорд капітан Борнголд рішуче наказав мені стояти осторонь битви. Я повинен був спостерігати — і відзвітувати вам. І розповісти його сину, лорду Дейну, як помер його батько.

— Так, так, — нетерпляче мовив Найол. Якусь мить він вивчав запале обличчя Баяра, а потім додав:

— Ніхто не піддає сумніву твою чесність та мужність. Саме так і вчинив би Джеофрам Борнголд, передбачаючи, що в битві може загинути все його військо. — Не настільки ти кмітливий, щоб таке нафантазувати.

Від Баяра більше не було користі.

— Ти правильно вчинив, чадо Баяре. Можеш повідомити про смерть Джеофрама Борнголда його сину. Згідно з останніми звістками, Дейн Борнголд з Еймоном Валдою зараз неподалік Тар Валона. Рушай до них.

— Моя пошана, лорде капітане-командоре. Дякую, — Баяр підвівся з колін і низько вклонився. Коли ж він випростався, його обличчям промайнула тінь вагання. — Мілорде капітане-командоре, нас зрадили. — Ненависть загострила його голос.

— Один зі згаданих тобою Друзів Морока, чадо Баяре? — Він не зміг приховати різкість у власному голосі. Багаторічні плани лежать руїнами серед трупів тисяч Дітей, а Баяр все торочить про якогось чоловіка. — Цей Перрин, молодик-коваль із Межиріччя, якого ти бачив лише два рази?

— Так, мілорде капітане-командоре. Не знаю яким чином, але це він винен. Я знаю це достоту.

— Я подумаю, як вчинити з ним, чадо Баяре.

Воїн розтулив рота, аби щось додати, проте Найол підніс худу руку, випереджаючи його.

— Залиш мене.

Чоловіку з вимученим обличчям не залишалося нічого іншого, окрім як вклонитись і вийти.

Щойно двері за ним зачинилися, Найол опустився в крісло з високою спинкою. Чому Баяр так зненавидів цього Перрина? Друзів Морока розвелося так багато, що марно було витрачати на когось із них свої сили. Надто багато цих посіпак Темряви і на високих щаблях, і серед прислужників, вони ховають свої наміри за солодкими словами й усміхненими лицями. А втім, додати ще одне ім’я до списку не завадить.

Він совався у твердому кріслі, намагаючись зручніше вмостити свої кістки. Вже не вперше в нього майнула думка, що, можливо, подушка була б і не такою вже й розкішшю. І знову він прогнав ці думки. Світ поринув у хаос, тож зараз не час поступатися старості.

Усі знаки, що провіщали біду, завихорилися в його голові. Війна охопила Тарабон та Арад Доман, міжусобиці точилися в Кайрені, а споконвічних ворогів, Тір та Ілліан, знову почало лихоманити. Війни самі по собі не були знаками — люди завжди воювали, — однак зазвичай вони спалахували послідовно. А тут, окрім цього Лжедракона десь в Елмотській рівнині, ще один терзав Салдею, а інший допікав Тіру. Усі троє водночас. Це мусять бути Лжедракони. Мусять!

До того ж була ще дюжина неважливих чуток; деякі з них, мабуть, лише безпідставні плітки, але разом з усім іншим... Далеко на заході, в М’юранді й Кандорі, бачили аїльців. Лише двох-трьох в одному місці, але бодай і тисячу — після Світотрощі аїльці залишали свою Пустелю один-єдиний раз. Тільки під час Аїльської війни вони виходили зі своєї дикої глухомані. Кажуть, Ата’ан Мієр, Морський народ, забув про торгівлю заради пошуку нових знаків і знамень — яких саме, невідомо — і мандрує кораблями, заповненими лише наполовину, а то й зовсім порожніми. Вперше за майже чотири сотні років Ілліан проголосив Велике полювання на Ріг і відправив мисливців на пошуки легендарного Рогу Валіра, який, якщо вірити пророцтву, підійме усіх мертвих героїв з могил для бою в Тармон Ґай’дон, Останній битві проти Тіні. Ходили чутки, що оґіри, одвічні самітники, аж такі, що багато хто взагалі не вірив у їхнє існування, почали скликати ради між своїми віддаленими стеддінґами.

Проте головною новиною для Найола стало те, що Айз Седай зненацька почали діяти відкрито. Кажуть, вони відіслали кількох своїх сестер до Салдеї, щоби протистояти Лжедракону Мазриму Таїму. Таїм, хоча це і було рідкістю для чоловіків, умів направляти Єдину Силу. Люди боялися його й зневажали водночас, — і мало хто вірив, що такого чоловіка можна здолати без допомоги Айз Седай. Краще погодитися з їхньою допомогою, аніж зіткнутися із жахіттями божевілля, яке неодмінно заволоділо б Таїмом. Одначе Тар Валон відправив інших Айз Седай на підтримку Лжедракона у Фалме. Із цих подій важко було щось виснувати.

Картини, що виникали в його уяві, проймали до живця. Хаос множився; те, що здавалося немислимим, повторювалося і відбувалося знову. Увесь світ неначе вирував і клекотів, — от-от закипить кипенем. Очевидним було одне: наближається Остання битва.

Усі його плани зруйновані, — ті, що увіковічили б його ім’я серед Дітей Світла на сотні поколінь. Втім, ця колотнеча породжувала нову можливість, і він уже мав нові плани та нові цілі. Якби ж тільки він міг зберегти силу та волю, щоби втілити їх! Світло, дай мені протриматися ще трохи.

Шанобливий стук у двері вивів його із тяжкої задуми.

З’явився слуга в каптані й бриджах білого й золотого кольорів і, вклонившись та втупивши очі в підлогу, представив Джайкіма Керридина, помазаника Світла, інквізитора Руки Світла, що прибув за наказом лорда капітана-командора. Не чекаючи відповіді Найола, Керридин увійшов. Найол жестом наказав слузі вийти.

Не встиг слуга зачинити двері, як Керридин, майнувши білосніжним плащем, став на одне коліно. На грудях плаща за сонячним диском проглядала багряна пастирська ґирлиґа Руки Світла, або, як їх часто називають, але завжди позаочі — Випитувача.

— Ви наказували прибути, мілорде капітане-командоре, — сказав чоловік твердим голосом, — тож я повернувся з Тарабону.

Найол оглянув його. Керридин був високим чоловіком середнього віку, із трохи посивілим волоссям, але досі вправним і сильним воїном. Його темні глибокі очі дивилися тямуще, як завжди. І він жодного разу не кліпнув під мовчазним поглядом командора. Мало хто мав таку чисту совість та стійкі нерви. Керридин стояв на колінах і очікував так спокійно, наче його щодня без пояснення причин стислим наказом змушували покинути командування і негайно повернутися в Амадор. Значить, правду кажуть, що Джайкім Керридин твердіший за камінь.

— Піднімись, чадо Керридине, — мовив Найол і, коли той встав, додав: — У мене невтішні новини з Фалме.

Керридин підвівся й розправив бганки свого плаща. Тоді шанобливим голосом заговорив так, ніби перед ним стояла людина, рівна йому за становищем, а не чоловік, якому він заприсягся служити до смерті.

— Мій лорд капітан-командор має на увазі новини, що їх приніс чадо Джарет Баяр про останні хвилини лорда капітана Борнголда.

У Найола почало сіпатися ліве око — ознака того, що його охопила злість. Він гадав, що лише три людини знали про прибуття Баяра в Амадор, — і що ніхто, крім нього, не знав, звідки він прибув.

— Не будь розумником, Керридине. Твоє прагнення знати все на світі одного дня призведе до зустрічі із твоїми ж Випитувачами.

Керридин залишився незворушним, лише трохи стиснув губи, зачувши ім’я Випитувачів.

— Мілорде капітане-командоре, Рука для служіння Світлу шукає правду повсюдно.

Служіння Світлу. Але не Дітям Світла. Всі Діти служать Світлу, але Пейдрон Найол часто замислювався, а чи справді Випитувачі вважають себе частиною ордену.

— І яку ж правду ти повідаєш мені про події у Фалме?

— Там Друзі Морока, мілорде капітане-командоре.

— Друзі Морока?

Найол безрадісно посміхнувся.

— Кілька тижнів тому я отримав від тебе донесення, де ти писав, що Джеофрам Борнголд перейшов на бік Морока, — адже він усупереч твоєму наказу повів військо до мису Томан. — Він стишив голос до грізного шепоту. — А зараз ти хочеш, щоб я повірив, що Друг Морока Борнголд дозволив тисячам Дітей померти в боротьбі з іншими Друзями Морока?

— Був він Другом Морока чи ні, ми вже не дізнаємося, — сказав Керридин м’яко, — адже запитати це в нього ми не встигли. Вчинки Тіні незбагненні й часто видаються безглуздими для тих, хто ходить у Світлі. Але в мене немає жодного сумніву, що Фалме захопили Друзі Морока. Разом із Айз Седай і підтримкою Лжедракона. Я знаю точно: Борнголда та його військо згубила Єдина Сила, мілорде капітане-командоре. Так само вона зруйнувала армії, які Тарабон і Арад Доман відправили проти Друзів Морока у Фалме.

— А що це за балачки, нібито ті, хто взяв Фалме, прийшли з-за Аритського океану?

Керридин похитав головою.

— Мілорде капітане-командоре, люди забагато пліткують. Дехто говорить, що це армії Артура Яструбине Крило, які були відіслані за океан тисячу років тому, а тепер повернулися, щоб обстояти своє право на землю. Що ж, дехто навіть стверджує, що бачив самого Яструбине Крило у Фалме. І чи не половину героїв з легенд. Захід клекоче від Тарабону до Салдеї; щодня сотні нових чуток вивергаються на поверхню, і кожна нова безглуздіша від попередньої. Ці так звані шончанці були ніким іншим, як зграєю Друзів Морока, що згуртувалися із Лжедраконом, — тільки цього разу їх підтримали ще й Айз Седай.

— Чим ти можеш підтвердити свої слова? — із сумнівом спитав Найол. — Ви взяли полонених?

— Ні, мілорде капітане-командоре. Не сумніваюся, чадо Баяр вам доповів, що Борнголд все ж зумів завдати ворогам такого удару, що вони дременули навтьоки. І, звісно, жоден з допитаних не зізнався у підтримці Лжедракона. Стосовно доказів... Вони складаються з двох частин. Якщо мій лорд капітан-командор дозволить...

Найол нетерпляче відмахнувся.

— По-перше, це неможливо. Лише кілька кораблів намагалися перетнути Аритський океан, і більшість вже ніколи не повернеться. Ті, що вижили, повернулись назад, перш ніж у них закінчився провіант. Навіть Морський народ не їздив туди, — а вони торгують усюди, куди тільки можна дістатися, навіть за Аїльською пустелею. Мілорде капітане-командоре, якщо землі по той бік океану й існують, вони розташовані так далеко, що до них не доплисти, — океанська широчінь безмірна. Переправити армію через неї так само неможливо, як перелетіти її.

— Можливо, — сказав Найол, замислившись. — Слушна річ. А що друге?

— Мілорде капітане-командоре, багато хто з допитаних запевняв, що на боці Друзів Морока билися монстри, — і вони товкмачили це навіть під час найсуворішої частини допиту. Ким вони можуть бути, якщо не траллоками та іншими породженнями Тіні, приведеними із Гнилолісся? — Керридин розвів руками так, наче це було очевидним. — Більшість людей вважає траллоків лише вигадками та побрехеньками мандрівників; решта ж думає, що їх усіх знищили під час Траллоцьких війн. А кого ще люди могли назвати монстром, як не траллока?

— Авжеж. Мабуть, твоя правда, чадо Керридине. Може, й так. — Найол не дав Керридину часу, аби потішитися своєю правотою. Нехай потрудиться ще. — А як щодо нього? — Він розгорнув малюнок. Найол добре знав Керридина, тож припустив, що інквізитор має власні копії у своєму кабінеті. — Наскільки він небезпечний? Чи може направляти Єдину Силу?

Інквізитор лише знизав плечима.

— Може, й так, а може, й ні. Айз Седай вміють так майстерно переконувати, що легко змусять людей повірити, що й кішка може направляти Силу, якщо вони того захочуть. Чи небезпечний він... Кожен Лжедракон небезпечний, допоки його не скинуть; а той, за яким стоїть Тар Валон, небезпечніший удесятеро. Однак зараз він слабкий, але через пів року, коли стане неконтрольованим, буде сильніший. Допитані мною полонені ніколи його не бачили і не мають найменшого уявлення, де він зараз. Його війська роздроблені. Сумніваюся, що набереться хоча б двісті воїнів в одному місці. Тарабонці чи доманці, навіть і поодинці, могли би стерти їх з лиця землі, якби не були так зайняті війною між собою.

— Навіть Лжедракон, — мовив Найол сухо, — не зумів відволікти їх від боротьби за Елмотську рівнину, що триває вже чотири століття. Так, наче хтось із них зможе її втримати.

Вираз обличчя Керридина не змінився, і Найола здивувала така стійкість воїна. Що ж, Випитувачу, недовго триватиме твій спокій.

— Це не так важливо, мілорде капітане-командоре. Зима загнала їх у табори; відомо лише про кілька набігів та сутичок. От коли потепліє настільки, що їхні загони зможуть пересуватися... Борнголд пролив кров лише половини свого легіону на мисі Томан. Разом з іншою половиною я схоплю Лжедракона й вкорочу йому віку. Мрець не несе небезпеки нікому.

— А якщо тобі доведеться зустрітися з тим, з чим і Борнголду, схоже, довелося? З Айз Седай, що направляють Силу на вбивства?

— Чаклунство не захистить їх від стріл чи прихованого ножа. Вони гинуть швидко, як і будь-хто інший, — Керридин посміхнувся. — Обіцяю, перемога буде моєю ще до початку літа.

Найол кивнув. Зараз Керридин почувався впевнено. Якби складні питання передбачалися, то вони уже були би поставлені. Ти мав би пам’ятати, Керридине, що мене вважали чудовим тактиком.

— Чому, — спитав він тихо, — ти не повів свої війська у Фалме? Друзі Морока на мисі Томан, їхня армія взяла Фалме… Чому ж ти намагався зупинити Борнголда?

Керридин змигнув, проте його голос залишався твердим:

— Спочатку ходили лише чутки, мілорде капітане-командоре. Поголос такий немислимий, що ніхто у нього не вірив. Коли я врешті дізнався правду, Борнголд уже вступив у бій. Він був мертвий, а Друзі Морока розбіглися. Крім того, моїм завданням було принести Світло на Елмотську рівнину. Я не міг порушити наказ через якісь чутки.

— Твоїм завданням? — Найол підвищив голос і підвівся. Керридин був на голову вищий, однак ступив крок назад. — Твоїм завданням? Тобі наказали захопити Елмотську рівнину! Це порожнє корито, яке утримують лише за допомогою пустопорожніх слів і погроз. Знову з’явилася б держава Елмот під опікою Дітей Світла, — і зникла б потреба позірно підтримувати дурня-короля. Амадиція й Елмот затисли би в лещатах Тарабон. Вже через п’ять років ми панували б там так само впевнено, як і в Амадиції. А через тебе все коту під хвіст!

Посмішка зникла з обличчя Керридина.

— Але ж мілорде капітане-командоре, — запротестував інквізитор, — як я міг передбачити все, що трапилося згодом? Ще одного Лжедракона. Війну Тарабону й Арад Доману, котра спалахнула лише через взаємні нарікання. Справжню натуру Айз Седай, яку вони показали лише після трьох тисячоліть лицемірства! Проте й тепер не все втрачено. Я можу знайти і знищити Лжедракона ще до того, як його прибічники об’єднаються. І коли тарабонці та доманці вичерпають свої сили, їх можна буде зачистити з рівнини без...

— Ні, — відрубав Найол. — Твоїм планам настав край, Керридине. Можливо, я повинен віддати тебе в руки твоїх Випитувачів просто зараз. Верховний інквізитор не заперечуватиме. Він аж зубами скрегоче, шукаючи винуватця всього цього. Гадаю, він ніколи не звинуватив би тебе, але якщо я назву твоє ім’я, заперечень не буде. Кілька днів допитів — і ти зізнаєшся у всьому. Ба ще й більш від цього, — назвеш себе Другом Морока. Ще й тижня не мине, а твоя голова опиниться під сокирою ката.

Краплі поту вкрили чоло Керридина.

— Мілорде капітане-командоре... — Воїн глитнув. — Мій лорд капітан-командор згадував, що є й інший спосіб усе залагодити. Якщо він розкаже про нього, я клянуся підкоритися його рішенню.

Зараз, подумав Найол, час кинути жереб. Шкірою побігли мурашки так, наче він був на полі бою і ось щойно усвідомив, що довкола, на відстані ста кроків, — самі лише вороги. Лорда капітана-командора не відправляли до ката, проте вже неодноразово когось із них наздоганяла смерть — раптова й несподівана; відтак лорда квапливо оплакували й одразу змінювали на підлеглого із менш небезпечними думками.

— Чадо Керридине, — рішуче мовив Найол, — ти зробиш так, щоби цей Лжедракон залишився живим. І якщо котрась Айз Седай захоче його повалити, а не підтримати, — ти використаєш свій «ніж за пазухою».

В інквізитора відвисла щелепа, але він швидко отямився й оглянув Найола пронизливим поглядом.

— Убити Айз Седай — мій обов’язок, однак... Дозволити Лжедракону спокійно прогулюватися? Це... це... зрада. І блюзнірство.

Найол глибоко вдихнув. Він відчував невидимі ножі, що звисали над його головою, але слів назад не забереш.

— Вчинити те, що мусить бути зроблено, — це не зрада. Праведна справа інколи потребує і блюзнірства. — Уже цих слів вистачило б для того, щоб знищити його. — Знаєш, як згуртувати людей за тобою, чадо Керридине? Найшвидший спосіб? Ні? Випустити на вулицю лева — кровожерливого лева. І коли люди так перестрашаться, що аж кров у жилах похолоне, — тоді сказати, що ти його приборкаєш. Відтак ти вбиваєш його і наказуєш людям повісити його тушу, аби всім було видно. Тоді ти, перш ніж вони оговтаються, віддаєш ще один наказ, — і люди тебе слухаються. І якщо ти продовжиш віддавати накази, вони будуть підкорятися: адже ти врятував їх, а отже, гідний стати їхнім очільником.

Керридин невпевнено похитав головою.

— Ви хочете... Заволодіти всім, мілорде капітане-командоре? Не тільки Елмотською рівниною, а й Тарабоном, і Арад Доманом також?

— Мої наміри відомі лиш мені. Ти ж повинен підкорятися, як і клявся. Очікую отримати звістку про те, що вже сьогодні ввечері на рівнину вирушать найшвидші посланці. Сподіваюся, ти знаєш, як саме потрібно наказувати у такий спосіб, щоби ніхто не засумнівався у чомусь зайвому. Якщо тобі потрібно на когось напасти, — нехай це будуть тарабонці та доманці. Але ніхто не повинен убити мого лева. Заради Світла ми змусимо їх до миру.

— Якщо така воля мого лорда капітана-командора, — сказав Керридин сухо, — слухаю і корюся.

Сказав аж надто сухо. Найол холодно всміхнувся.

— Коли ж твоя незворушність похитнеться, пам’ятай мої слова. Якщо цього Лжедракона вб’ють до того, як я віддам такий наказ, або якщо його захоплять тарвалонські відьми, одного ранку тебе знайдуть з клинком у серці. І якщо якесь... нещастя... спіткає мене, або ж я помру від старості, — ти і на місяць мене не переживеш.

— Мілорде капітане-командоре, я заприсягся коритися...

— Заприсягся, — перервав Найол, — пам’ятай про це. А зараз іди!

— Як накажете, мілорде капітане-командоре. — Тепер голос Керридина ослабнув.

Двері за інквізитором зачинилися. Найол потер руки — йому було холодно. Монету підкинуто, і важко сказати, яким саме боком вона впаде. Остання битва справді вже близько. Не Тармон Ґай’дон з тієї легенди, де Відроджений Дракон зіткнеться з Мороком, що визволився з тенет Шайол Гулу. Ні, не ця битва, Найол був у цьому переконаний. Айз Седай в Епоху Легенд могли пробити діру у в’язниці Морока, проте Льюс Терін Родичевбивця і його Сотня Споборників запечатали її знову. Цей удар у відповідь назавжди заплямував чоловічу половину Істинного Джерела і довів їх до божевілля. Так почалася Світотроща. Однак тоді одна Айз Седай могла вчинити щось таке, що тепер і десять тарвалонських відьом не зможуть. Печаті, накладені на в’язницю, витримають.

Пейдрон Найол, чоловік холоднокровний і логічний, міркував, яким може бути Тармон Ґай’дон. Звірячі орди траллоків сунуть на південь із Великого Гнилолісся, як це було в часи Траллоцьких війн дві тисячі років тому. А попереду мерддраали — напівлюдки — і можливо, навіть жаховладці в людській подобі серед Друзів Морока. Людство, поділене на народи, що сваряться між собою, не зможе протистояти всьому цьому. Але він, Пейдрон Найол, об’єднає людство під знаменами Дітей Світла. Потому складуть нові легенди — про те, як Пейдрон Найол боровся в Тармон Ґай’дон і переміг.

— Спершу, — бурмотів він, — слід випустити кровожерливого лева на вулиці.

— Кровожерливого лева?

Найол крутнувся на п’ятах і побачив високого сухорлявого чоловічка з великим носом, схожим на дзьоб, що виткнувся з-під розвішених на стіні знамен. Позаду нього гойднулася панель, що прикривала вхід, і знамено розгладилося й знову припало до стіни.

— Я показав тобі цей прохід, Ордісе, — схопився Найол, — аби ти міг пройти непоміченим половиною фортеці, коли я тебе покличу. Проте не для того, щоби ти міг підслуховувати приватні розмови.

Ордіс граційно вклонився і пройшов через кімнату.

— Підслуховувати, великий лорде? Мені й на гадку таке на спадало. Я щойно увійшов і мимоволі почув ваші останні слова. Не більше. — Ордіс натягнув на обличчя ледь глузливу посмішку. Проте коли б Найол його не побачив, він ніколи не знімав її. Навіть коли залишався на самоті.

Місяць тому, посеред зими, в Амадицію завітав незграбний худий чоловік, обірваний і трохи обмерзлий, і якимось дивом зумів пробитися крізь товщу охоронців до самого Пейдрона Найола. Він знав деякі подробиці подій, що відбувалися на мисі Томан, яких не було ні в громіздких плутаних донесеннях Керридина, ні в розповідях Баяра, ані в усіх інших доповідях та чутках. Звісно ж, у приблуди було вигадане ім’я. Давньою мовою Ордіс означав «полин». Звісно ж, Найол вимагав пояснити це, на що той сказав лише: «Люди вже давно забули нас, та й життя згіркло». Чоловік був не дурний. Саме він допоміг Найолу збагнути візерунок подій.

Ордіс попрямував до столу і взяв один із малюнків. Коли він розгорнув його так, щоб побачити обличчя чоловіка, його посмішка перетворилася у вишкір.

Найол все ще дратувався, що чоловік прийшов непомітно.

— Лжедракон тебе смішить, Ордісе? Чи лякає?

— Лжедракон? — тихо сказав Ордіс. — Аякже. Звичайно, це Лжедракон. Хто ж іще.

І він зайшовся пискливим сміхом, що грав Найолу на нервах. Інколи здавалося, що Ордіс напівбожевільний.

Але він тямущий, божевільний чи ні.

— Про що ти, Ордісе? Ти його впізнаєш?

Ордіс здригнувся, — так, наче на мить забув про присутність лорда капітана-командора.

— Впізнаю? О, так, я знаю його. Цього юнака звати Ранд аль’Тор. Він родом з Межиріччя, глухомані в Андорі. Він — Друг Морока, і так сильно очорнився Тінню, що твоє серце завмерло б, якби ти дізнався хоч половину правди про нього.

— Межиріччя, — замислився Найол. — Хтось уже згадував про іншого Друга Темряви звідти, також юнака. Дивно, що Друзі Морока приходять з подібних місць. Втім, насправді вони є усюди.

— Іншого, великий лорде? — перепитав Ордіс. — З Межиріччя? Ви говорите про Метрима Коутона? Чи Перрина Айбару? Вони — однолітки з аль’Тором, і майже так само очорнені.

— Мені казали про юнака на ім’я Перрин, — спохмурнів Найол. — Тобто їх троє? Межиріччя виробляє тільки вовну й тютюн. Сумніваюся, що існує ізольованіше від решти світу місце, де живуть люди.

— У місті Друзі Морока так чи інакше приховують свою сутність. Вони змушені об’єднуватися з іншими чужинцями з різних країв, що приходять і йдуть, розносячи поголос про те, що вони бачили. Натомість в тихих поселеннях, відірваних від усього світу, де мало хто буває... Друзям Морока в таких місцинах найліпше.

— Ордісе, звідки ти знаєш імена цих трьох Друзів Морока? Трійці з краю світу. У тебе забагато таємниць, Полине, і ти витягуєш їх з рукава спритніше, аніж фігляр.

— Хіба хтось може розповісти все, що знає, великий лорде? — обережно промовив маленький чоловічок. — Якщо слова не до речі, то це просто базікання. Я би вас сповістив, великий лорде. Ранд аль’Тор, цей Дракон, глибоко пустив коріння у Межиріччі.

— Лжедракон! — різко схопився Найол, а його співрозмовник вклонився.

— Звісно, великий лорде. Я обмовився.

Несподівано Найол усвідомив, що малюнок в руках Ордіса зім’ятий й подертий. Обличчя чоловіка залишалося незворушним і спокійним, окрім хіба глузливої посмішки, однак його руки конвульсивно смикали пергамент.

— Припини! — наказав Найол. Він вирвав портрет з рук Ордіса й розгладив його, як міг. — У мене не так багато копій, аби ти міг їх рвати.

Більша частина малюнка розмазалася, на грудях юнака утворилась дірка, — однак обличчя якимось чином залишилося неушкодженим.

— Пробачте мені, великий лорде. — Ордіс низько вклонився, всміхаючись. — Ненавиджу Друзів Морока.

Найол уважно розглядав крейдяний портрет. Ранд аль’Тор з Межиріччя.

— Мабуть, мені слід скласти план щодо Межиріччя. Коли зійдуть сніги. Можливо.

— Як забажає великий лорд, — покірно сказав Ордіс.

Гримаса на обличчі Керридина відштовхувала всіх перехожих, які стрічалися йому в коридорах Фортеці, хоч направду й без того мало хто прагнув компанії Випитувачів. Слуги, що поспішали виконати доручення, намагалися притиснутися до кам’яних стін, і навіть чоловіки із золотими аксельбантами на їхніх плащах, що свідчили про високий статус, завертали в бокові коридори, побачивши обличчя Керридина.

Чоловік смикнув двері у свою кімнату й гримнув ними за собою. Цього разу він не відчув звичної насолоди від чудових килимів з Тарабону і Тіру, розкішно вишитих червоним, золотим та синім; від фігурних дзеркал з Ілліана; від довгого, чудернацько різьбленого стола у центрі, вкритого позліткою. Майстер із Луґарда трудився над ним близько року. Зараз Керридин заледве помітив цей стіл.

— Шарбоне! — Це вперше слуга не з’явився на поклик. Мабуть, прибирав у кімнатах. — Спопели тебе Світло, Шарбоне! Куди ти подівся?

Краєчком ока він вловив порух і вже готовий був дати слузі прочуханки. Проте лють його пригасла, коли в’юнким рухом змії назустріч йому ступив мерддраал.

На вигляд це був статурний чоловік звичайного зросту; втім, на цьому схожість з людьми закінчувалася. Коли він ступав, його траурно-чорне вбрання разом із плащем майже не рухалось; воно лише робило його мертвотно-білу шкіру ще блідішою. Мерддраал був безокий, — і цей його безокий погляд пронизав Керридина холодом, як це завжди траплялося з тисячами інших.

— Що... — Керридин зупинився, щоби глитнути і відновити свій голос до нормального тону. — Що ви тут робите?

Його голос все ще тремтів.

Безкровні губи напівлюдка вигнулись у зміїній посмішці.

— Я з’являюся лише там, де панує тінь. — Його голос шелестів, як змія, що повзе по кушпелі. — Люблю тримати на оці тих, хто мені служить.

— Я слу...

Це було марно. Він насилу відірвав погляд від гладкого клаптя блідого одутлого обличчя й відвернувся. Але, коли він повернувся спиною до мерддраала, дрож пройняла його до самих кісток. Дзеркало, що висіло перед ним на стіні, все виразно показувало. Все, крім напівлюдка. Мерддраал був розмитою плямою. Однак дивитися на цю пляму все ж було легше, ніж у його безоке лице. Керридинів голос знову набув твердості.

— Я служу... — Він зупинився, усвідомивши, де знаходиться. У самому серці Фортеці Світла. Якби хтось почув хоч відгомін слів, які він хотів промовити, його одразу схопила б Рука Світла. Найнижчі за рангом Діти могли би звалити його на місці, зачувши такі слова. Однак поблизу нікого не було, крім мерддраала, і можливо, Шарбона. Де подівся цей проклятий? Йому було б легше переносити присутність напівлюдка з кимось іще, — навіть якщо свідка довелося б потім прибрати. Все ж він тихо промовив:

— Я служу Великому володарю Темряви, як і ви. Ми заодно.

— Ну, якщо ти так бажаєш, — мерддраал зайшовся сміхом, який пронизав Керридина до кісток. — Але я б хотів знати, чому ти тут, а не в Елмотській рівнині?

— Мені... Я прибув сюди за наказом лорда капітана-командора.

Мерддраал зашипів.

— Слова твого капітана-командора — лайно. Тобі було наказано знайти і вбити людину на ім’я Ранд аль’Тор. Передусім. Понад усе! Чому ти не підкоряєшся?

Керриддин глибоко вдихнув. Погляд на його спині, здавалося, різав плоть, наче холодна сталь ножа.

— Дещо... змінилося. У мене зараз менше повноважень, аніж раніше.

Різкий скрегіт змусив його повернути голову.

Мерддраал шкрябав щось на столі, і тонка дерев’яна стружка вилітала з-під його нігтів.

— Нічого не змінилося, людино. Ти заприсягся служити Світлу, а потім дав нову обітницю. Її ти і повинен дотримуватися.

Керридин стежив за тим, як мерддраал псував відполіровану деревину, і до горла йому підкочувався клубок.

— Я не розумію. Чому раптом необхідно вбити його? Мені здавалося, Великий володар Темряви хоче скористатися ним.

— Ти мене допитуєш? Варто було би відрізати тобі язика. Це не твого розуму діло. Не намагайся зрозуміти нас. Твоє завдання — коритися. Служити, як песик. Ти зрозумів це? Ходи на задніх лапках і корися господарю, собако.

Гнів узяв гору над страхом, і Керридин схопився за пояс, але меча там не було. Меч лежав у сусідній кімнаті, де він залишив його перед аудієнцією в Пейдрона Найола.

Мерддраал зреагував блискавично, швидше від гадюки. Крик Керридина застряг у горлі, коли рука мерддраала стисла його зап’ясток — так, що аж кістки затріщали, а руку зсудомило. Крик так і не пролунав, оскільки іншою рукою мерддраал схопив його за підборіддя й зімкнув щелепи. Спочатку від підлоги відірвалися п’ятки Керридина, а потім і пальці ніг. Булькаючи й бурмочучи, він звивався в ручищах мерддраала.

— Слухай уважно, людино. Ти якнайшвидше знайдеш того молодика і вб’єш. Не думай, що зможеш викрутитися. Тут є й інші ваші діти, які повідомлять мені, якщо ти спробуєш схитрувати. Я тебе заохочу. Якщо Ранд аль’Тор не буде мертвим за місяць, я схоплю когось із твоїх рідних: сина чи доньку, сестру чи дядька. Ти не дізнаєшся, кого саме, аж поки він, виючи, не помре. Якщо хлопчина проживе ще місяць, я знову заберу когось. І знов, і знов, і знов. А коли нікого з твоєї рідні вже не залишиться, а юнак ще житиме, я власноруч заберу тебе в Шайол Гул. — Він посміхнувся. — Ти помиратимеш роками, людцю. Тепер ти зрозумів мене?

Керридин видав звук, схожий на схлип чи стогін. Йому здавалося, що його шия от-от зламається.

З гарчанням мерддраал кинув його у протилежний бік кімнати. Керридин гримнув об стіну і, приголомшений, долілиць сповз на килим. Він намагався відновити дихання.

— Ти зрозумів мене, чоловіче?

— Я... слухаю і корюся, — пробурмотів Керридин у килим.

Відповіді не було.

Він підняв голову, скривившись від болю в шиї. Кімната стояла порожнем. Згідно з легендами, напівлюдки скачуть на тінях, як на конях, — а коли сходять зі шляху, то зникають. Жоден мур — не перешкода для них. Керридину хотілося ридати. Він підвівся, проклинаючи пульсацію болю в зап’ястку.

Двері відчинилися, і до кімнати квапливо ввійшов Шарбон, тілистий чоловік з кошиком в руках. Він зупинився, втупившись у Керридина.

— Володарю, з вами все добре? Вибачте мою відсутність, володарю, — я ходив по фрукти для вас...

Своєю непошкодженою рукою Керридин вибив у слуги кошик, з якого викотилися на килим зморщені зимові яблука, і тильним боком долоні ляснув його по обличчю.

— Пробачте мені, володарю, — шепотів Шарбон.

— Принеси мені папір, перо й чорнила, — ревонув Керридин. — Швидше, бовдуре! Я повинен розіслати накази. — Але які? Які накази?

Поки Шарбон метушився, Керридин втупився поглядом в напис, надряпаний на столі. І здригнувся.

Розділ 1. Очікування

Обертається Колесо Часу, грядуть і минають Епохи, залишаючи по собі спомини, що стають легендами. Легенди блякнуть у пам’яті й перетворюються на міфи, а коли Епоха, що їх сотворила, повертається знову, про них уже й згадки розвіялися. В одній із таких Епох, яку дехто називає Третьою — Епосі, яка ще має настати і яка водночас давно проминула, в Імлистих горах здійнявся вітер. Вітер цей не був початком. В обертанні Колеса Часу нема ні початку, ні кінця. Проте одним із нескінченної вервечки початків цей вітер все ж таки був.

Вітер шумів у розлогих долинах, що здавалися блакитними від застиглого у повітрі ранкового туману. Подекуди клаптики вічнозелених дерев сусідили з пусткою, де невдовзі завруниться трава і розів’ються польові квіти. Вітер стугонів над румовищами та понищеними, засипаними землею пам’ятниками, що разом з їхніми будівничими відійшли в небуття. Вітер, завиваючи, проносився перевалами, пошарпаними ущелинами поміж встеленими вічними снігами вершинами. Набубнявілі хмари чіплялися за вершечки засніжених гір, і тоді їхня білина зливалася в цілісне полотно.

У низинах зима вже минула — чи поступово втрачала свою владу; натомість тут, на висотах, вона ще панувала, вкриваючи гірські схили білою клаптиковою ковдрою. Тільки вічнозелені дерева хизувалися своїм листям та голками, — інші зарості були голі-голісінькі, а їхнє гілля, коричневе та сіре, мерехтіло на тлі скель та промерзлої землі. Довкола стояла тиша; лише вітровій гуляв понад снігами та скелями. Здавалося, вся земля чогось очікує. Чогось, що її оживить.

Сидячи на коні в зарослях миртів і сосен, Перрин Айбара затремтів і якомога щільніше закутався у свій хутряний плащ, — наскільки це було можливо з великим луком в одній руці та громіздкою сокирою-півмісяцем на паску. Це була хороша сокира з холодної сталі; у той день, коли майстер Лугган викував її, Перрин допомагав йому, вправляючись з міхами. Вітер шарпнув плащ, стягнув каптур з його голови, пригладив неслухняні кучері — й водночас пронизав його наскрізь; Перрин ворушив пальцями ніг, щоби зігріти стопи, і совався на високому сідлі, однак думав він не про холод. Дивлячись на п’ятьох своїх супутників, хлопець цікавився, чи думають вони про те ж, що і він. Їх відправили сюди не для очікування, а для чогось більш значущого.

Кінь Перрина, Ходак, задер голову й відступив. Буланий отримав таке прізвисько за свої прудкі ноги, але зараз, схоже, він відчував роздратування й нетерплячість вершника.

Я втомився від цього очікування, цього постійного висиджування, — поки Морейн тримає нас тут, немов у лещатах. Спопели вас Світло, Айз Седай! Коли вже це скінчиться?

Мимоволі Перрин глибоко зітхнув. У повітрі відчувався запах коней, а ще — людей і людського поту. Тільки-но повз дерева проскочив гнаний страхом заєць, і лисиці, що мчала за ним, знову не вдалося його вполювати. Усвідомивши, що він робить, Перрин стрепенувся. При такому вітрі може й носа закласти. Здається, він хотів цього. І я не дозволив би Морейн лікувати мене.

Якась думка на самому споді пам’яті непокоїла його, але він ховав її ще глибше. Юнак вирішив нічого не казати про це своїм супутникам.

П’ятеро чоловіків чекали в сідлах з луками напоготові, — і вдивлялися то в небо, то в лише де-не-де порослі деревами схили внизу. Вершники видавалися безтурботними, попри вітер, що майорів їхніми плащами, немов знаменами. У кожного чоловіка з-за плечей виглядав дворучний меч, просунутий крізь розріз у плащі. Від їхніх бритих голів з оселедчиками на тім’ї Перрину ставало ще зимніше. Для них ця погода була вже весняною. Їхню твердість викували в найсуворішій кузні, про яку Перрин міг лише здогадуватися. Це були шайнарці з Порубіжних земель біля Великого Гнилолісся, де набіги траллоків могли трапитися будь-якої ночі; там, де навіть торговець чи фермер мусив братися за меч чи лук. А ці люди були не фермерами, а воїнами — чи не з пелюшок.

Інколи Перрина дивувало, що вони уважно його слухають й виконують усі команди. Так, ніби він посідає особливе становище, має якесь таємне, неприступне їм знання. Можливо, вони просто мої друзі, іронічно подумав він. Ці п’ятеро не були вищими чи кремезнішими від нього — роки праці підмайстром коваля зробили його руки та плечі такими дужими, що він вирізнявся з-поміж більшості чоловіків. Проте хлопцю доводилося щодня голитися, аби припинити кепкування шайнарців з його юності. Дружні жарти, — та все ж жарти. Тож і зараз він не хотів, щоб його дивне передчуття взяли на кпини.

Здригнувшись, Перрин нагадав собі, що також повинен пильнувати. Перевіривши стрілу, накладену на тятиву лука, він подивився вниз, у долину. Вона простягалася на захід, розширюючись удалині, та біліла широкими нерівними острівцями снігу — останніми слідами зими. Більшість поодиноких дерев дряпали небо своїми все ще безлистими зимовими гілками, але траплялися й вічнозелені — сосни та мирт, ялиці та гірські падуби, навіть кілька високих листяних дерев, котрі стояли на схилах та в ярах долин і кидали свою тінь для тих, хто вмів нею скористатися. Але ніхто не опинився би там без особливої на те потреби. Копальні були розташовані далеко на півдні — чи ще далі на півночі; більшість людей вірили, що в Імлистих горах їх підстерігає нещастя, тож опинялися там лише за граничної потреби. Очі Перрина світились золотавим відблиском.

Неспокій переріс у дріж. Ні!

Перрин міг вгамувати тремтіння, але тривога від очікування не вщухала. Так, наче він балансував на межі. Перрин замислився про те, чи є щось небезпечне на схилах, що їх оточували. Мабуть, існував спосіб перевірити це. У таких місцях, де рідко з’являлися люди, завжди мешкали вовки. Він відігнав цю думку, перш ніж вона засіла в його голові.

Краще міркуватиму далі. Ліпше, ніж це.

Його спільників було небагато, але шайнарці мали своїх розвідників. Якби біля них щось було, вони вже дізнались би про це.

Це моя ковальня. Я піклуватимуся про неї, — а вони хай дбають про свою.

Перрин бачив далі, ніж інші, — тож першим спостеріг вершника, що прямував з боку Тарабону. Навіть для нього той був лише яскравою цяткою верхи на коні, що рухалася звивистою дорогою між деревами, то з’являючись, то зникаючи. Рябий кінь, подумав, і як вчасно! Тільки-но він відкрив рота, аби сказати, що попереду вершниця — попередні верхівці теж були жінками, — як Масима вигукнув, наче прокляття:

— Крук!

Перрин підняв голову. Не вище від ста метрів над ними кружляв великий чорний птах. Він, мабуть, вишукував якусь дохлятину на снігу чи якусь дрібноту, однак Перрин не міг цього допустити. Здавалося, крук їх не помітив, але вершниця ось-ось опиниться в полі його зору. Щойно Перрин помітив крука, як одним вправним рухом він підняв лук, натягнув тятиву — оперення біля щоки, якраз біля вуха — і відпустив. Юнак почув свист тятиви, — але вся його увага була зосереджена на крукові.

Коли стріла пронизала птаха, дощ із чорних, як сама ніч, пір’їн посипався на Перрина, — і водночас ще дві стріли майнули в тому місці, де щойно був крук. Шайнарці з натягненими луками шукали в небі його супутників.

— Чи не ніс він звісток, — тихо сказав Перрин, — і чи не бачив... той... Те, що бачив крук.

Юнак говорив сам до себе, — однак Раґан, наймолодший із шайнарців, хоч і на десять років старший від Перрина, приклав одну зі своїх стріл до короткого лука й мовив:

— Його послано, аби доповісти щось. Найімовірніше, напівлюдку.

У Порубіжних землях ніхто не вважав круків звичайними птахами, — тож за них навіть давали винагороду.

— Світло, якби Отруйник Сердець бачив усе, що бачать круки, — ми всі були би мертві, іще не досягши гір.

Голос Раґана був абсолютно спокійним, — що було цілком звичайною справою, коли йшлося про шайнарських воїнів.

Перрин здригнувся, але не від холоду, — потилицею він відчув поклик смерті. Отруйник Сердець. Його називали по-різному: Згубник Душ чи Отруйник Сердець, Лорд Домовини чи Пастир Ночі, а найчастіше — Батьком Брехні та Мороком. І усе — задля того, щоб уникнути справжнього імені, яке могло прикликати його. Зазвичай Морок у містах використовував круків, як і пацюків. Перрин витягнув широку стрілу зі свого сагайдака на ремені, який врівноважував сокиру на іншому боці.

— Та вона як булава, — захоплено мовив Раґан, розглядаючи стрілу, — тільки для стрільби. Не хотів би я побачити, що вона зробить із людиною в обладунках.

Шайнарці були в звичайних каптанах поверх тонкої кольчуги, але задля битви вони надягали обладунки на себе і свого коня.

— Надто довга для стрільби верхи, — пробурчав Масима. Трикутний шрам на його темній щоці ще більше вигнув його презирливу посмішку. — Добра кіраса зупинить дюжину стріл, якщо не стрілятимуть зблизька; а якщо перший постріл буде невдалим, ворог випустить тобі тельбухи.

— Твоя правда, Масимо. — Небо залишалось чистим, тож Раґан відчув себе вільнішим. Крук, певне, був один. — Із цим луком з Межиріччя — готовий закластись, — тобі не потрібно підходити так близько.

Масима розтулив рота, щоби відповісти.

— Ви двоє, прикусіть свої довбані язики! — рявкнув Уно. Довгий шрам на лівому боці голови й відсутність одного ока робили вираз його обличчя значно лютішим, навіть як на шайнарця. Восени по дорозі в гори він придбав розфарбовану пов’язку, і тепер похмуре вогненно-червоне око, намальоване на ній, лише посилювало моторошне відчуття від його погляду. — Якщо ви своїми клятими мізками не можете зосередитися на довбаному завданні, подивимось: можливо, додаткове чергування у нічній варті втихомирить вас.

Раґан і Масима притихли під його поглядом. Він востаннє блиснув на них гнівним оком, однак тільки-но звернувся до Перрина, як його роздратування щезло.

— Ти щось бачиш?

Його тон був різкішим, аніж той, який він міг би дозволити собі з командиром, призначеним шайнарським королем чи володарем Фал Дари. Та все ж у ньому звучала готовність виконати будь-який наказ Перрина.

Шайнарці знали про його гострий зір, але, схоже, не надавали значення цьому факту, — так, мовби йшлося просто про колір очей. Вони майже нічого не знали про життя юнака, але прийняли його таким, яким він був. Яким, як вони гадали, він був. Здавалося, вони схвалювали все і всіх. Казали, що світ змінюється. Все обертається на колесах випадку й змін. Якщо чоловік має небачений досі колір очей, то яке це зараз має значення?

— Вона наближається, — мовив Перрин. — Ти вже можеш її розгледіти. Ось там.

Він показав напрямок, і Уно нахилився вперед, примруживши єдине око. Врешті він непевно кивнув.

— Там щось в біса рухається.

Кілька інших чоловіків щось пробурмотіли й закивали. Уно зиркнув на них, і вони продовжили оглядати небо й гори.

Раптом Перрин зрозумів, що означають яскраві кольори на вершниці. З-під її вогнисто-червоного плаща виглядала барвиста зелена спідниця.

— Жінка з Мандрівного народу, — сказав юнак здивовано.

Ніхто інший не став би охоче носити до такої міри яскравий, строкатий одяг.

Жінки, яких вони зустрічали на шляху і яких проводили глибше у гори, були дуже різними: жебрачка в дранті, що продиралась крізь хурделицю; крамарка, що вела вервечку в’ючних коней; дама в шовках і тонкому хутрі, що гарцювала в сідлі, вишитому золотом, із віжками, прикрашеними червоними китицями. Жебрачці вони дали набитий сріблом капшук. Перрину здавалося, що забагато вони всипали туди срібла, — аж доки дама не вручила їм ще більший капшук, тільки вже із золотом, за надану допомогу. Жінки були різного статусу й знатності — самотні, з Тарабону, Ґелдану і навіть Амадиції. Але зустріти одну з туатга’анів він ніяк не очікував.

— Клята бляхарка? — вигукнув Уно. Інші були здивовані не менше.

Раґан похитав головою, і оселедчик на його маківці хилитнувся.

— Таке неможливо, — щоби бляхарка брала в цьому участь. Або це не вона, — або це не та, на кого ми чекаємо.

— Бляхарі, — забурчав Масима, — боягузливий непотріб.

Око Уно звузилось так, що почало нагадувати отвір на ковадлі; вкупі з червоним оком на пов’язці вигляд він тепер мав зарізяцький.

— Кажеш, боягузливий? — тихо спитав Уно. — Якби ти був жінкою, чи зважився би ти скакати тут самотою — і без зброї?

Ні в кого не виникло сумнівів у тому, що вона беззбройна, — якщо вона дійсно з туатга’анів. Масима мовчав, але шрам на його щоці витягнувся і зблід.

— Не зважився би, спопели мене Світло, — відповів Раґан. — І щоб я згорів, — ти теж не зміг би, Масимо.

Чоловік розправив плащ і почав вдавати, що вдивляється в небо.

Уно пирхнув і пробурмотів:

— Світло надіслало цю кляту падальницю вештатися тут самотою.

Кудлата ряба кобила з білими плямами повільно петляла назустріч, обираючи чисті від снігу ділянки поміж великих заметів. Раптом строкато вбрана жінка зупинила коня і почала розглядати щось на землі. Відтак вона сильніше натягнула каптур і пустила свою кобилу підтюпцем.

Крук, подумав Перрин. Годі дивитися на птаха, — прямуй сюди, жінко. Можливо, ти везеш звістку, котра врешті визволить нас звідси. Якщо Морейн має намір відпустити нас до весни. Щоб вона згоріла! Якусь мить він обмірковував, кого стосувалась остання його фраза — Айз Седай чи бляхарки, яка, схоже, нікуди не поспішала.

Якщо вона не зійде зі свого шляху, то промине їхню засідку за добрих тридцять кроків від них. Її погляд був прикутий до дороги, і ніщо не свідчило про те, що вона їх помітила.

Перрин пришпорив свого жеребця; Ходак стрибнув уперед, розкидаючи копитами сріблястий сніг. Позаду нього Уно тихо скомандував:

— Уперед!

Ходак вже був на півшляху до жінки, яка тільки тепер помітила вершників і різко смикнула за віжки, щоб зупинити кобилу. Вона спостерігала за тим, як ті шикувалися півколом, центром якого була вона. Яскравий синій візерунок, відомий як «тіренський лабіринт», ще більше увиразнював її вогненний плащ. Жінка була вже немолода — волосся, що вибилося з-під каптура, рясно посріблила сивина — але її обличчя залишалося гладеньким, якщо не брати до уваги кількох зморщок, котрі з’явилися від вигляду зброї. Навіть якщо її й злякала ця зустріч з озброєними чоловіками посеред гірської глушини, її переляк не давався взнаки. Її руки розслаблено лежали на передній луці зношеного, але доглянутого сідла. У повітрі не відчувалося запаху страху.

Припини! наказав собі Перрин. Він пом’якшив тон свого голосу, щоби не налякати жінку:

— Моє ім’я Перрин, шановна майстрине. Якщо вам потрібна допомога, я зроблю все, що в моїх силах. Якщо ж ні, — то йдіть зі Світлом. Одначе якщо туатга’ани не змінили своїх маршрутів, то ви опинились далеченько від них.

Перш ніж відповісти, вона якусь мить поглядом вивчала мандрівників. Її темні очі дивилися м’яко, що було характерно для Мандрівного народу.

— Я шукаю... жінку.

Пауза була короткою, але вагомою. Вона шукала не будь-яку жінку, а Айз Седай.

— Ви знаєте її ім’я, шановна майстрине? — запитав Перрин. За останні кілька місяців він стільки разів проговорював цей діалог, що вже не потребував відповіді — але залізо потрібно змащувати, щоби воно не заіржавіло.

— Її звати... Інколи її називають Морейн. А моє ім’я Лея.

Перрин кивнув.

— Ми відведемо вас до неї, майстрине Леє. У нас є вогнище, що зігріє, і гарячий харч, якщо пощастить. — Однак Перрин не одразу підняв віжки. — Як ви нас знайшли? — Він запитував про це щоразу, коли Морейн відправляла його в якесь конкретне місце чекати на жінку, котра мала там з’явитися. Відповідь завжди була та сама, — але він не міг не запитати.

Лея знизала плечима й невпевнено відповіла:

— Я... знала, що, якщо йтиму цим шляхом, хтось знайде мене і проведе до неї. Я... просто... знала. У мене є новини для неї.

Перрин не поцікавився, які новини. Жінки передавали інформацію особисто Морейн.

Айз Седай повідомляють нам лише те, що вважають за потрібне.

Юнак замислився. Айз Седай ніколи не брешуть, — однак їхня правда не завжди є тією, про яку ти думаєш. Запізно для побоювань. Чи не так?

— Сюди, майстрине Леє, — сказав він, вказуючи на гору.

Шайнарці на чолі з Уно рушили за ними, коли вони почали підійматися. Прикордонники і далі розглядали небо, як і землю, а останні двоє пильнували дорогу. Впродовж їхньої подорожі панувала тиша, яку порушував лише хрускіт снігової кірки під кінськими копитами та гуркіт каміння на безсніжних ділянках. Подеколи Лея кидала погляд на Перрина — на його лук, сокиру та обличчя, — але продовжувала мовчати. Юнак почувався незатишно під пильним поглядом жінки й уникав її очей. Він завжди намагався ховати від незнайомців свої очі.

Зрештою Перрин сказав:

— Дивно мені зустріти тут когось з Мандрівного народу.

— Злу можна протистояти і без насильства.

Жінка сказала це просто, наче озвучила очевидну істину. Перрин понуро хмикнув — і одразу ж пробурмотів, неначе просив вибачення:

— Якби ж так було, як ви кажете.

— Насильство завдає шкоди як виконавцю, так і жертві, — спокійно мовила Лея. — Саме тому ми уникаємо тих, хто замислив заподіяти нам зло. Заради нашої безпеки, — але також задля того, щоб не нашкодити зловмисникам. Якщо ми застосовуємо проти зла насильство, то уподібнюємося тому, проти чого боремося. З Тінню ми воюємо лише силою нашої віри.

Перрин не зміг стриматися, щоб не пирхнути.

— Майстрине, я сподіваюся, вам ніколи не доведеться битися з траллоками силою своєї віри. Адже ви й оком не встигнете змигнути, як сила їхніх мечів зітне вам голову.

— Краще померти, аніж... — почала вона, але лють Перрина взяла над ним гору і він перервав її. Лють через те, що Лея нічого не помічає. Через те, що вона справді краще помре, аніж заподіє комусь шкоду, — навіть комусь лихому.

— Якщо ви втечете, вони вполюють вас, уб’ють і з’їдять ваше мертве тіло. Або ще живе. Байдуже, — адже зло перемогло, а вас нема поміж живих. А ще є люди, такі ж немилосердні, як усілякі потвори. Друзі Морока й інші. Причому цих інших значно більше, ніж я вважав ще рік тому. Або якщо білоплащник вирішить, що ви, бляхарі, не підкоряєтеся Світлу, — побачимо, скільки ви проживете завдяки силі своєї віри.

Лея кинула на воїна проникливий погляд:

— Утім, ви нещасливі, хоч й озброєні з голови до ніг.

Звідки вона це знає? Він роздратовано похитав головою, майнувши розтріпаним волоссям.

— Творець придумав цей світ, — пробурмотів Перрин, — а не я. Я лише мушу достойно прожити свої дні у світі, що нам даний.

— Які безрадісні думки в такі роки! — м’яко промовила Лея. — І чому так похмуро?

— Я маю пильнувати, а не балакати, — різко відрубав Перрин. — Гадаю, ви мені не подякуєте, якщо ми загубимось.

Він поклав край усім розмовам, пришпоривши свого коня, але потилицею відчував погляд тієї жінки. Похмуро? Я не похмурий, просто... Світло, я не знаю. Має бути кращий спосіб, от і все. Неприємне поколювання знову повернулося, але, намагаючись ігнорувати погляд Леї, він ігнорував і його.

Зі схилу гори вони спустилися до лісистої місцевості і перетнули на конях широкий потік із крижаною водою. Вдалині височіли дві фігури, немовби витесані зі скелі. Перрину вони видалися схожими на чоловіка і жінку, — щоправда, тривалі вітри й дощі вже стерли цю подібність. Навіть Морейн не могла точно сказати, хто це й коли їх витесали.

Люмпени й дрібна форель виблискували у прозорій воді, кидаючись врізнобіч від кінських копит. Олень відволікся від скубання трави і завмер, коли побачив групку вершників, що йшли вбрід, — а за мить уже дременув подалі, до лісу. А неподалік, розчарована через втрачену здобич, підвелася рись, розфарбована сірими смужками та чорними плямами. Певний час вона також дивилася на коней, а потім гайнула за оленем, — лише хвіст ще якийсь час виднівся. Однак в цей час у горах вирувало ще мало життя. Їм трапилась лише дрібка пташок, що відпочивали на гіллі чи кублилися на відталій землі. Решта живих створінь повернеться на висоту лише за кілька тижнів; іще не тепер. Навіть круків вони більше не бачили.

Уже вечоріло, коли Перрин повів свій загін між двома крутими схилами гір, засніжені верхівки яких завжди огортали хмари, — і попрямував до потічка, що плюскотів по сірих каменюках, утворюючи каскад. Десь на гілці защебетала пташка, а інша озвалася до неї.

Перрин усміхнувся. Сині в’юрки. Пташки Порубіжних земель. Ніхто не міг проїхати тут непоміченим. Він потер носа й навіть не глянув на дерево, на якому співала перша «пташка».

Шлях став вужчим, і зараз вони продирались крізь низькорослий мирт, повз кілька скоцюрблених дубів. Стежина, що вела уздовж потічка, повужчала настільки, що на ній уміщався лиш один вершник, а через сам струмок спокійно могла переступити більш-менш довгонога людина.

Позаду Перрин чув бурмотіння Леї, яка говорила щось до себе. Коли він озирнувся, жінка схвильовано оглядала схили гір. Поодинокі дерева непевно нависали над ними. Те, що вони не падають, здавалося дивом. Шайнарці їхали неквапно, геть розслаблено.

Несподівано перед вершниками відкрилась глибока овальна западина між горами; її схили були доволі стрімкими, але не такими обривистими, як ті, що були обабіч їхнього проходу. Потік починався в маленькому джерелі далеко попереду. Гострий погляд Перрина вгледів ліворуч на гілках дуба чоловіка з шайнарським оселедчиком. Якби замість синього в’юрка щебетала червонокрила сойка, дозорець зараз був би не один, — а їхній шлях став би значно важчим. Жменька чоловіків могла втримати цей прохід від цілого загону. Якби військо з’явилося, у них не було б вибору.

На схилах западини між деревами стояли брусовані хати, — на перший погляд, зовсім непримітні; тож їхні мешканці, що розмістилися в центрі біля вогнищ, де готувалась їжа, видавались радше волоцюгами. Їх було близько дюжини. І, наскільки знав Перрин, їх узагалі десь стільки і було. Дехто з них озирнувся на поцокування кінських копит; хтось привітно помахав рукою. Повітря тут просочилось запахами людей, коней, їжі та дров. Поряд на жердині звисало довге біле знамено. Дебела постать, чи не вдвічі вища від будь-кого з присутніх, сиділа на колоді, повністю занурена в книжку, що здавалася крихітною у величезних ручиськах. Здорованя не відволік навіть вигук єдиної присутньої там особи без оселедчика.

— То ти знайшов її? А я вже думала, що цього разу ти не повернешся.

Це був голос молодої жінки, — тільки вбрана вона була у чоловічий каптан і бриджі, а її волосся було коротко обтяте.

Порив вітру увірвався в западину, здійняв плащі та розгорнув знамено на всю довжину. Здавалося, що істота, зображена на ньому, засідлала вітер. Чотириногий змій, вкритий золотою та багряною лускою, з блискучо-жовтою гривою, мов у лева, а на кожній нозі — по п’ять золотих кігтів. Знамено з легенди. Більшість не знали, кому воно належить, — а якби дізналися, то їх охопив би жах.

Прямуючи до нижньої частини западини, Перрин змахнув рукою, наче обводячи її всю:

— Ласкаво прошу до табору Відродженого Дракона, Леє.

Розділ 2. Саїдін

Туатга’анка спокійно роздивлялась знамено, що знову спустилось, — а потім її увагу привернули ті, що зібралися біля вогнища. Особливо та постать з книжкою в руках, — у півтора раза вища за Перрина та вдвічі за нього ширша.

— З вами оґір? Не очікувала... — Лея похитала головою. — То де ж Морейн Седай? — Схоже, Драконове знамено зовсім її не бентежило.

Перрин вказав рукою на недоладну хижу, що стояла віддалік, майже наприкінці западини. Стіни та двосхилий дах із необтесаних колод робили споруду громіздкою, проте не просторою. Вона була трохи більшою за хижку, — тож насправді її можна було б назвати й хатиною.

— Морейн живе там. Разом з Ланом. Це її Охоронець. Може, вип’єте чогось гарячого...

— Ні. Мені потрібно поговорити з Морейн.

Це не здивувало юнака. Усі жінки, що приходили до Морейн, бажали говорити з нею негайно — і наодинці. Новини, котрі вони приносили, не завжди були важливими, — але жінки рвалися до Морейн з ентузіазмом мисливця, який полював на останнього в світі кролика для своєї геть охлялої від голоду сім’ї. Так само і та, замерзла жінка-жебрачка, що відмовилася від ковдри і миски гарячого варива, босоніж по снігу потупцювала до будиночка Морейн.

Лея вислизнула з сідла й передала повіддя Перрину.

— Простежите, щоб вона була сита? — Вона погладила ніс своєї рябої кобили. — Пієса не звикла возити мене такими нетрями.

— Корму обмаль, — відповів Перрин, — але ми принесемо все, що у нас є.

Лея мовчки кивнула і, підбираючи поділ яскраво-зеленої спідниці, поспішила до хатини вгору по схилу; її червоний плащ, вишитий синім, колихався позаду.

Перрин спішився й обмінявся кількома словами з чоловіками, які покинули вогнище, аби забрати в нього коней. Юнак віддав свій лук чоловіку, що взяв у нього Ходака. Ні, крім крука, вони бачили лише гори й туатга’анку. Так, птаха вони вбили. Ні, вона нічого не розповіла про те, що відбувається за межами гір. Ні, він не має жодного уявлення, коли вони вирушать звідси.

І чи вирушать колись, додав подумки. Морейн тримала їх тут усю зиму. Шайнарці не сприймали її слова як накази, — тим паче тут, — але Перрин знав, що Айз Седай завжди якимось чином отримує своє. А особливо Морейн.

Коли вершники відвели коней до халупи, що слугувала стайнею, вони пішли грітись. Перрин відкинув поли плаща за спину й вдячно простягнув руки до полум’я. Великий казан, зроблений, схоже, в Бейрлоні, парував такими запахами, що Перрин відчув, як рот наповнюється слиною. У когось сьогодні врожайний день, — адже поруч на вогні пеклися округлі коренеплоди, за ароматом віддалено нагадуючи смажену ріпу. Юнак зморщив носа і зосередився на рагу у своїй мисці. Він зараз душу продав би за шматочок м’яса.

Дівчина в чоловічому вбранні стежила за Леєю, аж поки та не зникла в хатині Морейн.

— І що ти побачила, Мін? — запитав Перрин.

Вона стала навпроти нього, заклопотано кліпаючи очима. Він так і не дотумкав, чому вона вподобала штани, а не спідницю. Його дивувало, як хтось може бачити в ній вродливого молодика, а не чарівну дівчину. Можливо, через те, що він дуже добре її знав.

— Бляхарка скоро помре, — сказала вона тихо, зиркаючи на людей біля багаття. Ніхто не стояв достатньо близько для того, щоб її почути.

Він залишався нерухомим, згадуючи ніжне обличчя Леї. О Світло! Бляхарі ж нікому не чинять зла. Його обдало морозом. А щоб я згорів, — і навіщо я запитав? Навіть ті кілька Айз Седай, які знали про дар Мін, не могли пояснити його. Час від часу Мін бачила образи й ореоли навколо людей, — а інколи навіть могла їх тлумачити.

До багаття підійшов Масуто, щоби помішати рагу довгою дерев’яною ложкою. Шайнарець уважно оглянув їх, потім приклав пальця до довгого носа й широко всміхнувся.

— Кров та попіл! — пробурмотіла Мін. — Це ж він, мабуть, подумав, що ми тут воркуємо біля багаття.

— Ти впевнена? — запитав Перрин.

Дівчина здивовано глянула на нього, тож він поспіхом додав:

— Про Лею.

— Її так звуть? Краще б я не бачила. Завжди важко знати — й не мати змоги допомогти... Перрине, я бачила, як її заплямоване кров’ю обличчя з невидющими очима зринає над плечима жінки. Ніколи ще образ не був до такої міри чітким. — Дівчина здригнулась і швидко потерла руки. — Я би воліла бачити більше радісних видив. Але, здається, вся радість десь завіялась.

Юнак помислив було про те, щоби застерегти Лею, — але передумав. Все погане та хороше, що Мін бачила, завжди справджувалося. Якщо дівчина була впевнена, то так воно й станеться.

— Кров на її обличчі, — пробурмотів він. — Це означає, що її вб’ють?

Він стрепенувся від того, що сказав це так легко. Але що я можу зробити? Якщо я розповім Леї, якщо переконаю її в правдивості, вона проживе залишок днів у страху, — і це нічого не змінить.

Мін ледь помітно кивнула Перрину.

Якщо її вб’ють, це може означати напад на табір. Але розвідники щодня оглядають територію, а варта чергує день і ніч. І Морейн, за її словами, стереже табір; ні один посланець Морока не знайде їх, хіба що випадково наткнеться. Він подумав про вовків. Ні! Розвідники знайдуть все і всіх, хто тільки наблизиться до табору.

— Шлях до її народу дуже довгий, — промовив він незрозуміло до кого. — Бляхарі не поїхали б зі своїми фургонами далі передгір’я. В дорозі будь-що може трапитися.

Мін сумно похитала головою.

— Нас надто мало, — ми не можемо надати їй навіть одного охоронця. Навіть якщо це допомогло б.

Мін розповідала йому, що вже намагалася попереджати людей про лихі речі, котрі бачила у своїх видіннях. Десь у шість чи сім років, коли вона зрозуміла, що бачить те, чого не бачать інші. Більше дівчина не сказала нічого, але для нього було очевидним те, що її застереження лише погіршували справу, — якщо їй узагалі вірили. Потрібно було трохи часу, щоб повірити в правдивість видінь Мін, допоки саме життя не підтвердить їхню слушність.

— Коли? — запитав він. Промовлене слово було важке й холодне, як загартована сталь. Я не можу допомогти Леї, — але, можливо, з’ясую, чи хтось збирається на нас напасти.

Тільки-но він вимовив «коли», Мін розвела руками. Вона говорила стримано.

— Це не так працює. Я не знаю коли. Якщо я можу розтлумачити видіння, то знаю лише, що воно справдиться. Ти не розумієш. Видіння не приходять, коли я цього забажаю. Вони просто з’являються, — й інколи я можу зрозуміти, про що йдеться. Лише трохи. Дещицю. Так усе й відбувається.

Перрин хотів сказати щось підбадьорливе, але слова Мін лилися суцільним потоком:

— Я можу бачити якісь речі сьогодні, а завтра ні — чи навпаки. Зазвичай я нічого не бачу навколо людей. Тільки Айз Седай завжди мають образи довкола себе, і ще — Охоронці, але їх значно важче розшифрувати, ніж будь-які інші. — Вона краєм ока уважно глянула на Перрина. — Дехто теж завжди оточений символами.

— Не смій розповідати, що бачиш у мене, — різко гаркнув юнак, знизавши дебелими плечима. Ще в дитинстві він збагнув, що значно більший від інших, тож ненавмисне може зашкодити комусь своєю силою. Тому навчився бути уважним та обережним, — і шкодував про свій гнів, коли його не вдавалося загнуздати. — Пробач, Мін. Я не повинен був гарчати на тебе. Не хотів тебе образити.

Дівчина здивовано подивилася на нього:

— Ти не образив мене. На щастя, лише декотрі хочуть знати, що я бачу. Світло свідок, — я б теж не захотіла, щоби хтось узявся розтлумачувати побачені довкола мене знаки.

Навіть Айз Седай не знали нікого, хто мав такий дар, як у Мін. «Даром» його називали всі, окрім дівчини.

— Я просто хотів якось допомогти Леї. Я не можу сидіти склавши руки, коли знаю про майбутнє лихо — і не здатен йому перешкодити.

— Дивно, — м’яко сказала Мін, — схоже, ти дуже переживаєш через туатга’анів. Вони абсолютно мирні, а я завжди бачу насильство біля...

Він відвернувся, тож дівчина різко обірвала свої слова.

— Туатга’ани? — пролунав розкотистий голос, схожий на гудіння величезного джмеля. — А що з ними? — оґір приєднався до їхньої компанії біля вогнища, заклавши місце в книжці своїм пальцем, що був завбільшки з велику сосиску. У другій руці він тримав люльку з тютюном, з якої цівкою вився дим. Його темно-коричневий каптан з високим коміром був застібнутий під саме горло, а низ вбрання ширшав на колінах, закриваючи чоботи із загнутими халявами. Перрин навстоячки ледь сягав йому до грудей.

Обличчя Лояла багато кого лякало: у нього був чималенький ніс, схожий на свинячу рийку, та широкий рот. Очі велетня нагадували два блюдця, а густі брови, схожі на вуса, спадали майже до щік; при цьому з густої шевелюри стирчали вуха з китичками. Ті, хто ніколи не бачив оґіра, вважали, що він — траллок, хоча і траллоки, й оґіри були для більшості істотами з легенд.

Широка усмішка Лояла зникла, і він лише кліпнув очима, коли зрозумів, що перервав їх. Перрина дивувало, що хтось досі може боятися оґіра. Хоча деякі давні історії змальовували їх жорстокими й невблаганними ворогами, він у це не вірив. Оґір нікому не був ворогом.

Мін розповіла Лоялу про приїзд Леї, але змовчала про свої видіння. Зазвичай дівчина й не ділилась цим з іншими, — особливо якщо óбрази віщували біду.

— Адже ти уявляєш, як я почуваюся, Лояле, — зауважила вона, — затиснутою поміж Айз Седай та цими двома з Межиріччя.

Лоял щось невиразно буркнув, — але Мін, схоже, сприйняла це в якості схвалення.

— Так, — мовила вона із запалом. — Жила я собі в Бейрлоні, як хотіла, коли раптом схопили мене за комір і викинули Світло знає куди. Може, я і так би там опинилась. Моє життя не належало мені, відколи я зустріла Морейн і цих двох фермерів з Межиріччя. — Вона ковзнула поглядом по обличчю Перрина й скривила губи в посмішці: — Усе, чого я бажала, — це просто жити, як собі хочу, кохати чоловіка, якого оберу... — Її щоки враз почервоніли, і дівчина пирхнула. — Я хотіла сказати, що немає нічого поганого в бажанні жити без усіх цих потрясінь.

— Та’верен, — почав було Лоял. Перрин намагався його зупинити, але оґіра не те що зупинити, навіть перервати було неможливо, коли той чимось захоплювався. Навіть за оґірськими мірками Лоял був надто запальний. Він запхнув книжку в кишеню й продовжив говорити, жестикулюючи рукою з люлькою: — Усі ми, — життя кожного з нас, — впливає на життя інших, Мін. Колесо Часу вплітає нас у Візерунок, де наша життєва нить тягне і посмикує ниті, що оточують її. Та’верени — це та сама життєва нить, тільки значно потужніша. Вони притягують увесь Візерунок, принаймні на деякий час, змушуючи його формуватися довкола них. Що ближче ти до та’верена, то більше піддаєшся його впливу. Кажуть, що всі, хто перебував в одній кімнаті з Артуром Яструбине Крило, могли відчути, як змінюється Візерунок. Не знаю, до якої міри це правда, — але так написано в книзі. Звісно, це працює в обидва боки. Нить та’веренів сплетена тугіше, аніж наша, тому в них ще менше свободи.

Перрин скривився. Надто обмаль тих, хто справді має вплив!

Мін похитала головою:

— Я лише хотіла б, щоби вони не були... цими клятими та’веренами увесь час. Та’верени тягнуть в один бік, Айз Седай вплутуються з іншого боку. Що тут може вдіяти жінка?

Лоял знизав плечима:

— Небагато, гадаю, — поки вона поруч з та’вереном.

— Наче у мене був вибір, — пробурмотіла Мін.

— Тобі дуже пощастило — чи не пощастило, залежно від того, як ти на це дивишся, — зустріти одразу трьох та’веренів — Ранда, Мета і Перрина. Мені здається, що це тобі дуже поталанило — якщо й не товаришувати, то хоча б знати їх особисто. Гадаю, я би навіть... — оґір сором’язливо глянув на співрозмовників, і його вуха смикнулись: — Пообіцяйте, що не сміятиметесь. Гадаю, я міг би написати книжку про це. Я вже й деякі начерки зробив.

Мін по-дружньому всміхнулася, і вуха Лояла знову настовбурчились.

— Це чудово, Лояле, — мовила дівчина. — Просто інколи здається, ніби таке відчуття, наче ці та’верени смикають нас, немов маріонеток.

— Я не просив цього, — вибухнув Перрин. — Не просив.

Мін пропустила його слова повз вуха.

— Ось що з тобою сталося, Лояле? Це тому ти мандруєш з Морейн? Наскільки мені відомо, оґіри ніколи не покидають своїх стеддінґів. Хтось із цих та’веренів потягнув тебе за собою?

Лоял почав розглядати свою люльку.

— Я просто хотів побачити гаї, вирощені оґірами, — пробурмотів він. — Лише побачити гаї. — Він поглянув на Перрина, наче прохаючи про підтримку, але той лише посміхнувся.

Подивимося, як ти підкутий. Він не знав усього, але був переконаний, що Лоял утік. Оґіру було дев’яносто років, — і він вважався замолодим для того, щоб облишити оґірський стеддінґ без дозволу старійшин. За людськими мірками, оґір прожив уже довге життя. Та й він сам зізнався, що, якщо і повернеться до своїх, то його там навряд чи зустрінуть з відкритими обіймами. Тож і відтягував цей момент якомога далі.

Раптом шайнарці заметушилися; чоловіки зірвалися на ноги. З хатини Морейн вийшов Ранд.

Навіть з такої відстані Перрин міг добре його розгледіти: юнак з рудуватим волоссям та сірими очима. Ранд був однолітком Перрина, на пів голови вищий і ширший в плечах, однак худіший. Рукава його червоного каптана з високим коміром були розшиті золотими колючками, а на темному плащі на грудях виблискував чотириногий змій із золотою гривою — достоту такий самий, як на знамені. Ранд і Перрин дружили змалку. Чи досі ми друзі? І чи взагалі можемо ними бути? Тепер?

Шайнарці — всі як один, — схилилися в поклоні, тримаючи голови прямо, а руки — на колінах.

— Лорде Драконе, — прорік Уно, — ми напоготові. Служити вам — нам за честь.

Уно, який і кількох слів не міг зв’язати без лайки, зараз промовляв з глибокою повагою. «Служити за честь», — розійшлося луною серед інших шайнарців. Масима, який у всьому бачив підступ, дивився зараз із собачою відданістю, і Раґан — усі вони чекали наказу, який Ранд віддасть, якщо на те буде його воля.

Якусь мить Ранд дивився на них зі схилу, відтак розвернувся і зник серед дерев.

— Знову сперечався з Морейн, — стиха мовила Мін, — цього разу цілий день.

Перрина це не дивувало, — і все ж він стривожився. Сперечатися з Айз Седай... Йому згадалися всі казки з дитинства. Айз Седай смикали за ниточки королів та цілі народи. Айз Седай, чиї дари завжди здавалися щедрими, але платили ви за них більше, ніж могли уявити. Айз Седай, чий гнів міг проламати землю чи викликати бурю. Перрин знав, що деякі історії були вигадками. І водночас вони лише наполовину розкривали могутність Айз Седай.

— Піду-но я до нього, — сказав він. — Після суперечки з Айз Седай йому потрібно з кимось поговорити.

Окрім Морейн та Лана, лише вони троє — Мін, Лоял та він — не витріщалися на Ранда як на короля королів. І з-поміж них тільки Перрин знав його здавна.

Він рушив схилом, зупинившись лише для того, щоби подивитись на зачинені двері хатини Морейн. Лея була всередині, і Лан також. Охоронець рідко відходив далеко від хатини. Рандова маленька хижка розташовувалась нижче по схилу; вона була схована в гущавині дерев, якнайдалі від усіх інших. Ранд намагався жити поруч із іншими, проте їхній шанобливий трепет відштовхував його. Тепер він був сам собі голова, — і, як гадав Перрин, йому було важко. Втім, юнак знав, що зараз Ранд пішов не до своєї хатини.

Перрин поквапився до місцини, де один край западини різко переходив у стрімчак заввишки п’ятдесят метрів, із гладенькою поверхнею, подекуди порослою чіпким чагарником. Юнак знав напевне, де в тій скелі тріщина, куди заледве пролазили його плечі. Вузький прохід нагадував тунель, тільки вгорі сяяла смужка передвечірнього світла.

За пів милі прохід вивів до вузької долини завдовжки з милю, встеленої камінням й валунами, — але навіть стрімкий схил густо поріс високими миртами, соснами і ялицями. Сонце кидало довгі тіні з гірських вершин. Скелясті стіни, якщо не звертати уваги на тріщини, здавалися непорушними, — так, мовби гігантська сокира витесала їх у горі. Отаборитися тут було би значно безпечніше, — однак тут не протікав струмок; не дзюркотіли джерела. Ніхто не приходив сюди. Окрім Ранда після сварок з Морейн.

Ранд стояв неподалік проходу, притулившись до шорсткого стовбура мирту й втупившись у свої долоні. Перрин знав, що на кожній була витаврувана чапля. Ранд не ворухнувся, коли черевик Перрина черкнув об камінь.

Не зводячи погляду, хлопець раптом почав тихо бурмотіти:

Двічі й двічі він буде позначений,

двічі — щоб жити, і двічі — щоб вмерти.

Один раз — чаплею, аби на шлях направити.

Вдруге — чаплею, аби наректи правильно.

Один — Драконом за спогади втрачені.

Вдруге — Драконом, за ціну, що сплатити повинен.

Здригнувшись від холоду, Ранд засунув долоні під пахви.

— Але драконів ще немає, — нервово реготнув він. — Поки що.

Якусь мить Перрин просто спостерігав за ним. За тим, хто здатен направляти Єдину Силу. Тим, хто приречений зійти з глузду через попсованість cаїдін, — чоловічої частини Істинного Джерела, й у своєму безумстві може зруйнувати все довкола. За людиною — істотою! — що її з дитинства вчили ненавидіти й боятися. Тільки от... важко вбачати ворога у другові, з яким ти ріс. Як можна просто перестати бути чиїмось другом? Перрин обрав невеличкий валун з пласким верхом і сів в очікуванні.

Незабаром Ранд озирнувся і подивився на нього.

— Як гадаєш, з Метом все гаразд? Коли я востаннє його бачив, він був дуже хворим.

— Гадаю, він одужав. — Мабуть, він уже в Тар Валоні. Там його зцілять. А Найнів та Еґвейн вбережуть від халеп. Еґвейн і Найнів, Ранд і Мет, і Перрин. Усі п’ятеро — з Емондового Лугу, що в Межиріччі. Мало хто приїжджав у Межиріччя, крім поодиноких крамарів і торговців, які щороку закуповували вовну й тютюн. І майже ніхто Межиріччя не покидав. Допоки Колесо не обрало своїх та’веренів, і п’ять найзвичайнісіньких сільських жителів вже не могли лишатися там, де вони були. І не могли залишатися тими, ким були.

Ранд кивнув і замовк.

— Останнім часом, — мовив Перрин, — я ловлю себе на думці, що хотів би, як і раніше, займатися ковальством. А ти... Ти хотів би залишитися пастухом?

— Обов’язок, — пробурмотів Ранд. — Смерть легша від пір’їнки, обов’язок — важчий від скелі. Так кажуть у Шайнарі. Морок заворушився. Наближається Остання битва. Відроджений Дракон повинен зійтися в Останній битві з Мороком, — інакше Тінь покриє світ. Колесо Часу зламається. А кожна Епоха переінакшиться під Морока. І проти цього всього лише я. — Він зайшовся безрадісним сміхом, від якого здригалися його плечі. — Виходить, я мушу виконати обов’язок, бо більше нікому?

Перрин стривожено засовався. Рандів сміх колов так, що аж мороз пішов поза шкірою.

— Як я розумію, ти знову сперечався з Морейн. Про те саме?

Ранд глибоко зітхнув.

— Ми постійно сваримося через одне й те саме. Вони там унизу, на Елмотській рівнині, і лише Світло знає де ще. Їх сотні. Тисячі. Вони підтримали Відродженого Дракона, бо я підняв це знамено. Бо дозволив назвати себе Драконом. Я не мав іншого виходу. А зараз вони гинуть. Б’ються, шукають і моляться на того, хто повинен був їх вести. Гинуть. А я сиджу тут у безпеці, оточений горами, усю зиму. Я... завинив перед ними...

— Гадаєш, мені це подобається? — Перрин роздратовано похитав головою.

— Ти виконуєш все, що вона скаже, — мовив Ранд. — Ти ніколи не сперечаєшся з нею.

— А що дали тобі ці суперечки? Ви сварилися усю зиму, а ми всю зиму просиділи тут, наче опудала.

— Бо вона має рацію, — Ранд знову засміявся крижаним сміхом. — Спопели мене Світло, але вона слушно міркує. Вони розкидані невеликими групами по усій рівнині між Тарабоном і Арад Доманом. Якщо я очолю котрусь із них, білоплащники, доманська армія і тарабонці розчавлять їх, немов мурах.

Збитий з пантелику Перрин ледь не розсміявся:

— Якщо ви дійшли згоди, — то чому, о Світло, ви весь час гризетеся?

— Треба ж мені щось робити. Інакше я... Я лусну, як переспіла диня.

— Що робити? Якщо ти прислухаєшся до всього, що каже Морейн, і ми...

Ранд не дав йому закінчити нарікання на те, що вони тут сидітимуть вічно.

— Морейн каже... Морейн каже! — Ранд виструнчився й обхопив голову руками. — Морейн багато чого говорить. Морейн каже, що я не зобов’язаний долучатись до людей, які гинуть на мою честь. Морейн каже, що я зрозумію свій наступний крок, коли Візерунок підштовхне мене до цього. Морейн каже! Але вона ніколи не говорить, як я це зрозумію. О ні! Вона не знає цього. — Він опустив руки й повернувся до Перрина — голова схилена, а погляд гострий: — Інколи я почуваюся тіренським жеребцем, якого вчать, куди ступати. У тебе було колись таке відчуття?

Перрин провів рукою по своєму розкошланому волоссі.

— Я... Що б нас не штовхало чи затягувало, я знаю, хто наш ворог, Ранде.

— Ба’алзамон, — тихо промовив Ранд давнє ім’я Морока. У перекладі з мови траллоків — Серце Темряви. — І я маю зійтися з ним у бою, Перрине. — Він заплющив очі й скривився чи то в посмішці, чи то від болю. — Врятуй мене Світло, — інколи я хочу, щоб усе вже відбулося і з цим було покінчено, а інколи... Скільки разів у мене ще вийде... Світло, воно так тисне. А якщо я не зможу... Якщо...

Земля під ногами затрусилася.

— Ранде?! — схвильовано гукнув Перрин.

Ранд здригнувся. Попри озноб, на його обличчі проступив піт, але очі залишалися міцно заплющеними.

— О Світло, — застогнав він, — воно так тисне.

Несподівано земля під Перрином задвигтіла, а долиною пронісся глухий гуркіт. Здавалося, що твердь вислизає з-під ніг. Юнак впав — чи це земля підскочила. Долина затрусилася так, мовби величезна рука з небес намагалася вирвати її з гір. Він вчепився в ґрунт, поки поштовхи силкувалися підкинути його, немов м’ячик. Каміння перед його очима підскакувало вгору; здіймався хвилями пил.

— Ранде! — Його зойк розчинився в гуркітливому ревищі.

Ранд стояв із закинутою головою; його очі все ще були заплющені. Схоже, він не відчував поштовхів, що хилили його тіло то в один бік, то в інший. Він не втрачав рівноваги, як сильно б його не підкидало. Попри безнастанні підземні поштовхи, Перрину здавалося, що на обличчі Ранда застигла сумна посмішка. Дерева гойдалися, і раптом мирт розколовся навпіл; одна частина стовбура впала за три кроки від Ранда. Юнак не помітив цього, — як не помічав і всього іншого.

Перрин щосили намагався глибоко вдихнути:

— Ранде! Заради Світла, Ранде! Зупинись!

Все заспокоїлось так само несподівано, як і розпочалося. Відчахнута гілка хирлявого дуба з гучним луском упала додолу. Перрин, відкашлюючись, повільно звівся на ноги. У повітрі завис пил, маленькі часточки якого виблискували у призахідному сонці.

Ранд дивився в нікуди; його груди здіймалися так, начебто він пробіг десять миль. Такого ніколи не траплялося раніше, — як і чогось бодай схожого.

— Ранде, — обережно мовив Перрин, — що це?..

Юнак все ще дивився кудись вдалину:

— Вона завжди там. Кличе мене. Тягне мене. Саїдін. Чоловіча половина Істинного Джерела. Іноді я не можу стриматись. — Він ворухнувся, ніби зриваючи щось у повітрі, а потім поглянув на стиснутий кулак. — Я відчуваю зіпсутість іще до того, як торкнуся її. Зіпсутість Морока — наче тонкий плащ мерзоти, що прагне сховати Світло. Мене вивертає, але я не можу собі зарадити. Не можу! Інколи я простягаю руку, — але хапаю лише повітря. — Він розтиснув кулак і гірко засміявся:  — А якщо це трапиться під час Останньої битви? А якщо я простягну руку — і нічого не схоплю?

— Ну, тоді ти точно щось та й ухопиш, — хрипко сказав Перрин. — Що ти взагалі робив?

Ранд роззирнувся навколо, мовби вперше побачив усе це: повалені мирти, зламане гілля. Однак Перрин зрозумів, що шкоди було завдано не так вже й багато. Він очікував побачити тріщини в землі. Навіть стіна лісу видавалася майже неушкодженою.

— Я не хотів цього. Знаєш, як це буває: хочеш відкрити кран бочки, а натомість вириваєш його. Це... переповнює мене. Воно мало пролитися, щоб я не вибухнув, проте... Я не хотів цього.

Перрин похитав головою. Нема сенсу говорити йому, щоб він намагався контролювати це. Він знає про те, що чинить, не більше за мене.

— Достатньо і тих, хто прагне твоєї смерті — і нашої також. Тому не варто виконувати їхню роботу за них.

Здавалося, Ранд пропускав усе повз вуха.

— Нам краще повернутися до табору. Уже сутеніє. І не знаю як ти, а я голодний.

— Що? А, йди, Перрине. Я побуду на самоті. Я хочу знову трохи побути сам.

Спершу Перрин завагався, але потім відвернувся й попрямував до тріщини в скелі. Він зупинився, коли Ранд знову заговорив:

— Ти бачиш сни? Добрі сни?

— Іноді, — сторожко відповів юнак. — Я мало пам’ятаю з того, що бачу.

Його вчили контролювати свої сновиддя.

— Вони завжди там, у снах, — прошепотів Ранд ледь чутно. — Можливо, вони нам щось говорять. Щось правдиве.

Він замислився.

— Вечеря стигне, — сказав Перрин, але Ранд цілковито поринув у свої думки.

Врешті-решт Перрин розвернувся й залишив його на самоті.

Розділ 3. Вісті з Рівнини

Частину проходу оповила тінь, яку кидала обвалена через поштовхи стіна з протилежного боку. Він сторожко вдивлявся в пітьму, повільно йдучи донизу, — але скеля, схоже, стояла непорушно. Поколювання в потилиці знову повернулося — сильніше, ніж раніше. Ні, щоб я згорів! Ні! Свербіж минув.

Коли він опинився над табором, западина мерехтіла чудернацькими тінями надвечірнього сонця. Морейн стояла біля своєї хатини, вдивляючись у тріщину. Перрин зупинився. Це була вродлива струнка жінка з темним волоссям, зростом йому до плечей. Усі жінки Айз Седай, що мали справу з Єдиною Силою, не змінювалися з плином часу. Він не міг визначити, скільки їй років. Шкіра Морейн була занадто гладенькою, щоб назвати її старою, а темні очі дивились надто мудро як для юної. Її сукня з темно-синього шовку пожмакалась і запорошилась, а із завжди охайної зачіски вибивалися пасемця. На обличчі жінки виднілася пляма бруду.

Він опустив очі. З-поміж усіх у таборі лише Морейн і Лан знали таємницю Перрина, — тож, коли вона дивилася йому прямо в очі, він почувався ні в сих, ні в тих. Його жовті очі... Якось він наважиться запитати її, що саме вона знає. Айз Седай має бути відомо більше, ніж йому. Проте зараз — неслушний час. І, схоже, слушним він не буде ніколи.

— Він... Він не хотів... Це була випадковість.

— Випадковість, — мовила вона сухим голосом. Відтак струснула головою і, хряснувши дверима, зникла в хатині.

Перрин глибоко зітхнув і рушив униз, до вогнищ, де готували їжу. Ранд й Айз Седай знов сперечатимуться вранці, чи й навіть вже цієї ночі.

Пів дюжини дерев лежали на схилах западини, вирвані з коренями, обліпленими грудками ґрунту. Слід прим’ятої й пошарпаної землі вів до берега річки, де тепер лежав валун. Одна з хижок на протилежному схилі зруйнувалася від землетрусу, і тепер більшість шайнарців метушилися довкола, відбудовуючи її. Лоял був з ними. Оґір здатен підняти колоду, яка не до снаги і чотирьом чоловікам. Раз у раз долинали прокльони Уно.

Мін стояла біля багаття, помішуючи вариво в казані. Її обличчя випромінювало роздратування. На щоці дівчини проступав невеличкий синець, а в повітрі тхнуло паленим м’ясом.

— Ненавиджу готувати, — промовила вона і з сумнівом зазирнула в казан. — Якщо щось піде не так, — це буде не моя провина. Через Ранда половина вилилася у вогонь. Яке він має право підкидати нас, немов мішки із зерном? — Вона потерла себе ззаду, нижче талії, й скривилась. — Коли я доберуся до нього, то відгамселю так, що він ніколи цього не забуде.

Вона замахнулась дерев’яною ложкою на Перрина, наче збиралася почати з нього.

— Хтось постраждав?

— Тільки якщо зважати на синці, — сказала дівчина насуплено. — Спочатку всі розгубилися. Потім побачили Морейн, що вдивлялася в Рандів сховок, — тож усі зрозуміли, що це його рук справа. Якщо Дракон хоче звалити гори на наші голови, — значить, Дракон має на те поважну причину. Якщо він скаже їм здерти із себе шкіру й танцювати на своїх кістках, — вони також вважатимуть, що і на це є причина.

Вона гмикнула й постукала ложкою по краю казанка.

Перрин озирнувся на хатину Морейн. Якби з Леєю щось трапилося, якби вона померла, Айз Седай не змогла б ось так просто повернутися досередини. Відчуття очікування досі тяжіло над ними. Хай там як, а цього ще не сталося.

— Мін, тобі краще піти. Вранці одразу ж покинеш це місце. Я дам тобі трохи срібла, а Морейн подбає про те, щоб ти перетнула прохід разом з торговцями з Ґелдану. Ти й оком не змигнеш, як опинишся в Бейрлоні.

Дівчина дивилася на нього так пильно, аж поки він не почав думати, що сказав щось не те. Врешті вона відповіла:

— Як мило з твого боку, Перрине! Я залишусь тут.

— Я гадав, ти хочеш піти. Тобі ж не подобалося стовбичити тут.

— Якось я знала одну стару ілліанку, — повільно мовила дівчина. — Коли та була юною, її мати влаштувала їй шлюб з чоловіком, якого вона ніколи до того не бачила. Інколи так чинять в Ілліані. Вона казала, що перші п’ять років навісніла, а наступні п’ять намагалася зробити його життя нестерпним, — та ще й так, щоб він не зрозумів, хто винен. Тільки кілька років по тому, коли він помирав, вона зрозуміла, що цей чоловік насправді був коханням усього її життя.

— Не розумію. До чого тут це?

Погляд Мін ясно сказав, що він і не намагався зрозуміти сказане нею, — але її голос пом’якшав:

— Якщо доля робить вибір замість тебе, це не означає, що цей вибір — поганий. Навіть якщо ти впевнений, що нізащо б цього не обрав. «Краще десять днів любові, аніж роки жалів», — процитувала вона.

— Тепер я розумію ще менше, — сказав він. — Ти не повинна тут залишатися, якщо не хочеш цього.

Дівчина поклала ложку на рогатку, встромлену в землю, потім несподівано стала навшпиньки й поцілувала Перрина в щоку.

— Ти добра людина, Перрине Айбара. Навіть якщо нічогісінько не розумієш.

Перрин розгублено глипнув на неї. Шкода, що Ранд був не при тямі, — чи що Мета тут не було. Йому завжди складно давалося спілкування з дівчатами, — а от Ранд знав, що робити. Як і Мет; багато хто з дівчат із Емондового Лугу говорили, що він ніколи не подорослішає, — однак Мет завжди знаходив до них підхід.

— А ти, Перрине, хотів би повернутися додому?

— Дуже, — палко мовив юнак. — Але я... Мабуть, я не можу. Ще ні. — Він подивився в бік долини, де зараз був Ранд. Схоже, ми з тобою пов’язані, — правда, Ранде? — А може, й ніколи.

Йому здалося, що він сказав це так тихо, що Мін і не почула, — але погляд дівчини був сповнений співчуття. І розуміння.

Юнак почув тихі кроки позаду себе, тож озирнувся й поглянув на хатину Морейн. Дві постаті спускалися крізь густі сутінки. Жінка була стрункою і йшла граційно навіть по твердій похилій поверхні. Чоловік, на голову вищий за неї, повернув у напрямку шайнарців, що відбудовували хатину. Навіть гостре око Перрина не могло чітко розгледіти постать, яка то зовсім зникала, то знову з’являлася на середині кроку. Обриси рук і ніг незнайомця наче розчинялися в ночі, чи їх звіював вітер. Плащ Лана робив його статуру ще кремезнішою; меншою постаттю однозначно була Морейн.

Позаду них промайнула ще одна тінь — світла пляма посеред дерев. Ранд, подумав Перрин, повертається до своєї хатини. Ще одна ніч, коли він не зможе нормально їсти, бо всі витріщатимуться на нього.

— У тебе, мабуть, очі ще й на потилиці є, — сказала Мін, похмуро дивлячись на жінку, що наближалася. — І найгостріший слух, який я коли-небудь зустрічала. Це Морейн?

Нерозважливо. Перрин вже звик, що шайнарці знають про його гострий зір, принаймні у денному світлі; але вони не знали, що його зір залишався таким же гострим і вночі. Тож він мимоволі почав виказувати себе. Нерозважливість погубить мене.

— З туатга’анкою все гаразд? — запитала Мін, коли Морейн підійшла до вогнища.

— Вона відпочиває, — низький голос Айз Седай був протяжним, так, наче вона збиралася проспівати слова. Волосся й одяг були знов охайно прибрані. Вона потерла руки над вогнем. На її лівій руці блищав золотий перстень у формі змія, що ковтає власний хвіст. Великий Змій — символ вічності, ще давніший, аніж Колесо Часу. Кожна жінка, що навчалася у Тар Валоні, мала такий перстень.

На якусь мить погляд Морейн зупинився на Перрині й, здавалося, пронизав його до глибини душі.

— Вона впала й розсікла шкіру на голові, коли Ранд... — Жінка стисла губи, але враз її обличчя знову стало спокійним. — Я зцілила її, і зараз вона спить. Навіть через незначний поріз завжди багато крові; але цей — не загрозливий. Ти щось бачила у неї, Мін?

Дівчина вагалася:

— Я бачила... Я гадала, що бачила її смерть. Обличчя, залите кров’ю. Я була впевнена, що розумію, що це означає, — але якщо ви кажете про поріз... Ви впевнені, що з нею все буде гаразд?

Їй було вкрай незручно питати про такі речі. Айз Седай зціляли все, що могло бути зціленим. І талант Морейн у цьому був особливо сильним.

Перрина здивувало те, що Мін запитала про це так схвильовано. Він труснув головою. Дівчині не подобався цей дар, — але він був її частиною; Мін вірила, що розуміє видіння, чи хоча б частину з них. Помилитися — це було як усвідомити, що ти не знаєш, як користуватися власними руками.

Морейн певний час спокійно й безтурботно обмірковувала відповідь:

— Ти ніколи не помилялася, коли тлумачила для мене те, що я не могла збагнути. Можливо, це вперше.

— Коли я знаю, то знаю напевно, — вперто прошепотіла Мін. — Світло, допоможи, — я точно знаю.

— Можливо, це ще станеться. Її чекає довгий шлях додому, до її халабуд. Жінці доведеться їхати безлюдними землями.

Голос Айз Седай лунав легкою, безтурботною піснею. Перрин незадоволено кашлянув. Світло, невже я теж такий? Я не допущу, щоб смерть так мало означала для мене.

Морейн дивилася так, наче читала його думки:

— Колесо сплітає, як Колесо бажає, Перрине. Колись давно я казала тобі, що ми на війні. Ми не можемо зупинитися тільки тому, що хтось із нас може загинути. Будь-хто з нас може накласти головою, доки все скінчиться. Зброя Леї не така, як у тебе, — але вона знала, на що наважилась.

Перрин опустив очі. Можливо, все так, Айз Седай, — але я ніколи з цим не змирюся.

Услід за Уно та Лоялом до їхнього товариства біля вогнища приєднався Лан. Обличчя Охоронця, що і так було жорстким, завдяки мерехтливим тіням полум’я здавалося наче витесаним з каменю — так загострилися його кути і розрівнялися площини. Його плащ важко було розгледіти у світлі багаття. Інколи здавалося, що він темно-сірий або чорний, — але ці кольори мінилися, якщо придивитися; тіні й відблиски ковзали матерією, просочуючись у неї. Здавалося, мовби Лан проткнув діру в ночі й обгорнув темрявою свої плечі. Важко було дивитися на цей плащ, — утім, як і на чоловіка, який його носив.

Лан був високим, широкоплечим здоровилом із синіми, мов крижані гірські озера, очима. Він рухався зі смертоносною грацією, а меч на поясі немовби приріс до його тіла. Охоронець був не просто знаряддям вбивства й насильства. Здавалося, він приручив їх і завжди тримав на прив’язі, готовий будь-якої миті вивільнити та задіяти, — варто Морейн лише слово сказати. Поруч з Ланом навіть Уно здавався не таким загрозливим. Плетений шкіряний ремінець утримував довге, вже трохи посріблене сивиною волосся Охоронця, — і кожен юний воїн уникав поєдинку з Ланом, якщо, звісно, мав клепку в голові.

— Майстриня Лея принесла звичні новини з Елмотської рівнини, — сказала Морейн. — Всі воюють проти всіх. Села палають. Люди тікають світ за очі. На Рівнині з’явилися мисливці на Ріг Валіра.

Перрин переступив з ноги на ногу. Ріг був схований не в Елмотській рівнині, — тож мисливці його там не знайдуть. Юнак сподівався, що там, де він зараз, його ніхто не знайде. Морейн зиркнула на нього крижаним поглядом, перш ніж продовжити. Їй не подобалося, коли хтось говорив про Ріг. Звісно, якщо вона сама цього не попросить.

— Вона привезла різні новини. Білоплащники мають приблизно п’ять тисяч своїх людей на Рівнині.

Уно гмикнув.

— Бля... Ой, пробачте, Айз Седай. Але ж це половина їхньої військової сили! Раніше вони ніколи не посилали стільки людей в одне місце.

— У такому разі, гадаю, всі, хто присягнув Ранду, розбіглися або мертві. Або скоро такими будуть, — пробурмотів Перрин. — Ви маєте рацію, Морейн.

Йому не подобалося згадувати про білоплащників. А про Дітей Світла — й поготів.

— Але от що дивно, — сказала Морейн. — Чи принаймні — здається дивним. Діти оголосили, що прийшли принести мир на Рівнину, а це для них — звична річ. Однак цікаво, що, поки вони намагаються відтіснити тарабонців та доманців до їхніх кордонів, Діти взагалі не зачіпають прибічників Дракона.

Мін здивовано вигукнула:

— А Лея впевнена? Це зовсім не схоже на білоплащників.

— На рівнині навряд чи залишилося багато цих клят... гм... багато бляхарів, — сказав Уно. Його голос скрипів від напруги, обумовленої тим, що йому доводилось говорити перед Айз Седай. Вціліле око чолов’яги спохмурніло так само, як і намальоване. — Вони не люблять залишатися там, де є якісь проблеми, — а особливо там, де точаться битви. Їх там замало, щоб побачити всю картину.

— Для моїх цілей — достатньо, — рішуче сказала Морейн. — Більшість пішла, — але кільком я сказала залишитися. Та й Лея цілком певна. Щоправда, Діти схопили жменьку людей, що присягли Дракону. І хоча білоплащники кричать, що повалять Лжедракона і що тисяча їхніх людей полюють на нього, — але нічого більше не роблять. Вони уникають будь-яких сутичок з його прибічниками, навіть якщо тих п’ять десятків. Зрозуміло, що діють вони не відкрито, але завжди залишається час чи ще якась причина, і переслідуваним вдається втекти.

— В такому разі Ранд може приєднатися до них, якщо схоче.

Лоял невпевнено зиркнув на Айз Седай. Увесь табір знав про його суперечку з Морейн.

— Колесо сплело шлях для нього.

Уно й Лан одночасно розтулили було роти, але шайнарець поступився, ледь вклонившись.

— Найімовірніше, — сказав Охоронець, — що це змова білоплащників. Спопели мене Світло, однак я не розумію, в чому її сенс. Коли білоплащники підносять якийсь дарунок, я завжди шукаю в ньому отруйну голку.

Уно похмуро кивнув.

— Попри це, — додав Лан, — доманці й тарабонці затято намагаються вбити прибічників Дракона. Як і одне одного.

— Але є ще дещо, — сказала Морейн. — Троє молодих людей загинули в селищах, повз які проїжджав фургон майстрині Леї. Перрин помітив, що у Лана посмикується повіка, і це була настільки ж вагома ознака його здивування, як для звичайної людини — вигук. Охоронець не очікував, що вона розповість про це. Морейн продовжила:

— Один загинув від отрути; двоє інших — від ножа. В усіх випадках вбивця не міг залишитися непоміченим. Але так воно і сталося. — Вона вдивлялася у вогонь. — Усі троє юнаків були вищими за інших і мали світлі очі. Такий колір — рідкість для жителів Елмотської рівнини. Гадаю, зараз не пощастить на Рівнині всім тим, у кого високий зріст і світлі очі.

— Як? — спитав Перрин. — Як їх убили, якщо ніхто не міг до них підступитися?

— Мороку служать такі вбивці, яких ти помітиш, лише коли буде вже запізно, — тихо сказав Лан.

Уно взяли дрижаки:

— Бездушні. Ніколи до цього не чув, щоб вони з’являлися на південь від Порубіжних земель.

— Все, досить розмов, — відрізала Морейн.

Перрин замислився. О Світло, — хто ж такі ці Бездушні? Вони як траллоки, чи радше як щезники? Як виглядають? Він залишив ці запитання без відповіді. Якщо Морейн вирішила, що розмова вичерпана, то вона до неї не повернеться. А коли вона стискає губи, витягти хоч словечко з Лана не вдасться й кліщами. Шайнарці теж затихли. Ніхто не хотів гнівити Айз Седай.

— Світло! — пробурмотіла Мін, стривожено вдивляючись у густу темряву навколо них. — То їх не можна помітити? О Світло!

— Отже, нічого не змінилося, — сумно мовив Перрин. — Справді нічого. Ми не можемо спуститися на Рівнину, а Морок досі бажає нашої смерті.

— Усе змінилося, — спокійно заперечила Морейн, — і Візерунок все вплітає. Нам потрібно орієнтуватися на Візерунок, а не на короткочасні зміни. — Вона по черзі подивилася на кожного й продовжила: — Уно, ти певний, що твої розвідники не пропустили чогось підозрілого? Навіть геть незначного?

— Відродження лорда Дракона похитнуло стовпи визначеності, Морейн Седай, і ніколи не можна бути впевненим у перемозі в поєдинку з мерддраалом; але я можу заприсягтися життям, що мої розвідники виконують свою роботу не гірш від Охоронця.

Це була перша довга промова без проклять, яку Перрин будь-коли чув від Уно. На лобі шайнарця від зусиль проступив піт.

— Ми всі можемо, — сказала Морейн. — Вчинок Ранда для будь-якого мерддраала — немов багаття на вершечку гори на десять миль навколо.

— Можливо... — невпевнено почала Мін. — Можливо, треба виcтавити варту, щоби пильнувала їх.

Лан кинув на дівчину суворий погляд. Інколи він піддавав сумніву ухвали Морейн, але рідко робив це в присутності інших. Тож тим паче не схвалював подібних сумнівів в інших. Мін насупилась у відповідь. Але продовжила:

— Що ж, мерддраали і траллоки достатньо люті, — але я принаймні можу їх побачити.

— Створений мною захист сховає нас від Бездушних, як і від всього іншого кодла Морока, — сказала Морейн. — Коли ти слабкий, як ми зараз, найкращий вихід — сховатися. Якщо ж напівлюдок достатньо близько, щоб... Що ж, вберегти нас від напівлюдків я не в силі. Та навіть якби я й змогла поставити такий захист, то він лише замкнув би нас тут. Оскільки ми не можемо поставити дві охорони одночасно, я залишила розвідників та вартових — і Лана — захищати нас. Нехай хоч одна група тримає все під контролем.

— Я можу обійти табір, — сказав Лан. — Якщо розвідники щось пропустили, я це побачу.

Охоронець не вихвалявся; він просто озвучив план дій. Навіть Уно із цим погодився.

Морейн похитала головою:

— Цієї ночі ти потрібен тут, мій Ґайдіне. — Вона підвела погляд на темні гори навколо них. — У повітрі висить загроза.

— Очікування, — зірвалося з язика Перрина ще до того, як він пошкодував про це. Коли Морейн глянула на нього — вглиб нього, — він захотів забрати своє слово назад.

— Так, — мовила Морейн, — очікування. Уно, переконайся, що твої люди напоготові.

Не було потреби переконуватися, що чоловіки спали зі зброєю в руках: шайнарці завжди так роблять.

— На добраніч, — сказала Морейн до всіх — наче ніч після сказаного могла бути доброю — і повернулась до своєї хатини. Лан затримався лише для того, щоб похапцем проковтнути три ложки рагу, й пішов услід за Морейн, враз поглинутий ніччю.

Очі Перрина виблискували золотом, коли він дивився на Охоронця, що продирався крізь ніч.

— Добраніч, — пробурмотів юнак. Чомусь запах тушкованого м’яса викликав у нього нудоту. — Уно, у мене третя зміна? — Шайнарець кивнув. — Що ж, тоді спробую втілити її побажання.

Люди сходилися до багать, а шум їхніх розмов супроводжував Перрина, коли той підіймався схилом.

У нього була маленька хижка з дрібних колод, заввишки ледь йому в повен зріст, а діри в ній були замазані глиною, що вже давно висохла. Тверде ліжко, під покривалом якого були укладені соснові гілки, займало чи не половину приміщення. Той, хто розсідлав його коня, припер його лук до дверей. Перрин повісив свій пояс разом із сокирою та сагайдаком на кілку, а коли роздягнувся до спіднього — затремтів. Ночі були все ще холодними, але цей холод не давав йому заснути надто міцно. А глибокий сон приносить видива, від яких не можна втекти.

Перрин трусився, лежачи під самим покривалом, і якийсь час вдивлявся в сволокову стелю. За мить він заснув — і поринув у сни.

Розділ 4. Тіні уві сні

Холод заполонив загальну залу корчми, хоч у довгому кам’яному каміні палахкотів вогонь. Перрин потер руки перед полум’ям, але це їх не зігріло. Завдяки холоду він відчував дивний комфорт, — наче його захищав якийсь щит. Але від чого? Цього він не знав. Щось шепотіло глибоко в голові; якийсь ледь чутний приглушений звук, що продирався у свідомість.

— Тож ти відмовишся від цього потім. Так буде краще для тебе. Підійди. Сядь, і ми побалакаємо.

Перрин озирнувся на голос. За круглими столами в усьому залі не було ні душі, — лише за одним, у темному кутку, самотував чоловік. Решта залу теж була розмитою плямою, але так радше здавалося, особливо якщо не зосереджувати на ній погляду. Він знову подивився на вогонь; тепер той палав у цегляному каміні. Чомусь це не стривожило його. Хоча мало б. Але він не міг сказати чому.

Чоловік кивнув, і Перрин підійшов до його столу. Квадратного столу. Столи були квадратні. Спохмурнівши, він потягнувся рукою до стільниці, але одразу ж відсмикнув її назад. У цьому закутку не було ламп, хоча решта зали освітлювалася, чоловік за столом майже зливався з напівтемрявою.

Перрину здавалося, що він знає цього чоловіка, однак це враження було таким же непевним, як і те, на що він дивився краєм ока. Чоловік цей був немолодий, вродливий і надто добротно вбраний як на сільську корчму: у темний, майже чорний оксамит із білими мереживними манжетами та коміром. Чоловік видавався напруженим, вряди-годи він притискав руку до грудей, мовби рухи завдавали йому болю. Його темні очі втупилися в Перринове обличчя; вони заяскріли, наче блискучі жарини в тіні.

— Відмовлюся від чого? — спитав Перрин.

— Від цього, звісно. — Незнайомець кивком вказав на сокиру на паску Перрина. Він промовив це здивовано, — так, неначе вони вже говорили про це, а тепер давня суперечка відновилася.

Юнак не тямкував, що сокира при ньому, адже не відчував її ваги. Він провів рукою по лезу-півмісяцю та по товстому шипу, який його збалансовував. Сталь була міцною. Міцнішою, аніж будь-що тут. Можливо, навіть міцнішою за нього самого. Перрин поклав на неї руку, аби триматися за щось реальне.

— Я думав про це, — мовив він, — але не можу. Не тепер. — Не тепер? Здавалося, що зала мерехтіла, а шепіт пробуджувався в його голові знов. Ні! Скрегіт стих.

— Ні? — Чоловік холодно посміхнувся. — Ти коваль, юначе. І, як я чув, добрий коваль. Твої руки створені для молота, а не для сокири. Щоб створювати речі, а не вбивати. Повертайся до кузні, доки не пізно.

Перрин із подивом усвідомив, що киває йому.

— Так, але я та’верен. — Він ніколи не промовляв цього вголос. Але знав це. Він був упевнений в цьому, хоч і не знав чому.

На мить посмішка незнайомця перетворилася на вишкір, але одразу ж він знов заусміхався ще ширше. Аж холодом війнуло.

— Хлопче, є кілька способів змінити хід подій. Способів, що обійдуть навіть долю. Сядь, і ми про це поговоримо. — Тіні почали наближатися й згущуватися, немов хотіли дотягнутися до нього.

Перрин відступив на крок назад, до світла.

— Я так не вважаю.

— Хоча б випий зі мною. За минувшину та майбутні часи. Зі мною ти багато що зрозумієш.

Кубка, який чоловік штовхнув до Перрина, ще хвилину тому на столі не було. Він виблискував сріблом і був по вінця наповнений темним, криваво-червоним вином.

Перрин вгледівся в обличчя незнайомця. Навіть його гострий погляд зміг роздивитися лише тіні, що обгортали чоловіка, немов плащ Охоронця. Темрява огортала його, наче голубила. Було в його очах щось таке, що, гадав Перрин, він зуміє пригадати, якщо постарається. Шепіт повернувся.

— Ні, — сказав він м’якому звуку в голові, та коли рот незнайомця скривився від люті — що минула так само швидко, як і з’явилася, — юнак вирішив, що ця відповідь стосуватиметься і вина. — Я не хочу пити, — сказав Перрин.

Він розвернувся й попрямував до дверей. Камін був обкладений річковою галькою; кілька довгих столів з лавами заповнювали залу. Раптом Перрину захотілося вийти надвір, подалі від цього чоловіка.

— У тебе не буде багато шансів, — різким голосом сказав незнайомець йому в спину. — Три ниті сплетені разом і приречені на спільний фатум. Обріжеш одну — розірвуться й інші. Доля зможе вбити тебе, — якщо не гірше.

Перрин відчув позаду себе несподіваний жар, що зник так само раптово, як і з’явився, — неначе відчинили й миттю закрили дверцята плавильної печі. Наляканий, він озирнувся. Зала була порожньою.

Це лише сон, подумав юнак, тремтячи від холоду. І все змінилося.

Він дивився в дзеркало і, здавалося, розумів і водночас не розумів того, що там побачив. На ньому був позолочений шолом у формі лев’ячої голови, — неначе він його носив одвічно. Позлітка вкривала його пишно ковану кірасу, а обладунки на руках та ногах мережило золоте карбування. Тільки сокира на паску була звичайною. Голос у голові — його власний — промовляв до нього, що він уподобає лише ту зброю, яку використовував уже тисячу разів у сотнях битв. Ні! Він хотів позбутися її; викинути. Я не можу! У вухах продзвенів виразний голос, гучніший за шепіт.

— Чоловік створений для слави.

Перрин відірвався від дзеркала — й усвідомив, що бачить найпрекраснішу жінку, яку коли-небудь зустрічав. Він не помічав більше нічого в залі, крім неї. Її очі були немов опівнічні озерця, а ніжно-бліда гладенька шкіра здавалася м’якшою від сукні з білого шовку. Коли вона наблизилася, у нього пересохло в роті. Він зрозумів, що всі жінки, яких він бачив раніше, — незграбні й недоладні. Юнак затремтів — дивно, чому йому так холодно.

— Чоловік повинен тримати свою долю обома руками, — мовила жінка, усміхаючись. Це трохи зігріло його. Жінка була високою, — менше долоні їй не вистачало, щоб дивитися йому в очі нарівні. Срібні гребінці тримали її коси, чорніші від крукового крила. Широкий срібний пасок-ланцюг огортав тонесеньку талію, яку юнак міг би обхопити руками.

— Так, — прошепотів він. Усередині нього подив протистояв згоді. Він ніколи не прагнув слави. Але після її слів він забажав слави найдужче у світі. — Тобто... — Якийсь звук знову заскреготів у нього в черепі. Ні! Скрегіт минув, як і згода. Майже. Він приклав руку до голови, вхопився за золотий шолом і зняв його.

— Я... Не думаю, що прагну слави. Це не для мене.

— Не прагнеш слави? — засміялася вона. — Чи існує чоловік, у якого кров стугонить у жилах, — що не бажав би прославитися? Здобути стільки слави, як у того, хто просурмить у Ріг Валіра?

— Не хочу, — мовив він, хоча частина його кричала, що він бреше. Ріг Валіра. «Ріг просурмив — і почалась велика розплата. Смерть їхала на його плечі і все ще чекала попереду. Його коханка. Його руйнівниця». Ні! Я просто коваль.

Вона жалісливо посміхнулася.

— Бажати так мало. Ти не повинен слухати тих, хто відвертатиме тебе від твого призначення. Вони хотітимуть принизити тебе, розтоптати. Знищити. Протистояння з долею принесе лише біль. Хто ж обирає страждання, коли може отримати славу? Своє ім’я, вписане поряд з усіма легендарними героями?

— Я не герой.

— Ти не знаєш і половини того, ким ти є. Чи ким можеш бути. Підійди, розділи цей кубок зі мною, — за призначення й за славу. — Вона тримала блискучий срібний кубок, наповнений криваво-червоним вином. — Пий.

Перрин похмуро вдивився в кубок. Щось у ньому... було знайоме. Гарчання вгризалося в його мозок. Ні! Він боровся з ним, відмовляючись слухати. Ні!

Жінка простягла йому золотий кубок.

— Пий.

Золотий? Здається, кубок був... він був... Думка вислизнула від нього. Юнак розгубився, і в’їдливий внутрішній звук повернувся знову, продираючись до його свідомості.

— Ні, — відповів він. Перрин подивився на золотий шолом у своїх руках і відкинув його вбік. — Я коваль. Я... — звук у його голові опирався, боровся з усіх сил, щоб дійти до свідомості. Перрин обхопив голову руками й затиснув вуха, щоб заглушити цей звук, — але таким чином лише замкнув його в собі. — Я лю-ди-на! — закричав він.

Темрява оповила юнака, але голос жінки звучав і далі, — пошепки.

— Тут завжди ніч, і всім людям щось сниться. А особливо тобі, мій дикуне. Я завжди буду у твоїх снах.

Спокій.

Він опустив руки. Юнак знову був у своєму каптані та бриджах, — вміло пошитих без усіляких прикрас. Звичайний одяг коваля чи будь-якого селянина. Але він це заледве помітив.

Перрин стояв біля низьких поручнів кам’яного мосту, що вигинався від одного широкого плаского кам’яного шпиля до іншого. Вони розташовувалися так далеко від нього, що навіть його пильний погляд не міг їх розгледіти. Перрин не розумів, звідки ллється світло, тьмяне навіть для його очей. Воно просто було. Усюди, куди сягав його зір, ліворуч і праворуч, вгорі й внизу, стояли мости, шпилі, опори та переходи. Здавалося, вони не мали ні кінця, ні початку. Ба більше: деякі з цих переходів здіймалися до вершин шпилів, які розташовувались просто над тим місцем, звідки ці переходи й починалися. Звідусіль відлунював плескіт води. Перрина пройняло холодом.

Раптом краєм ока він помітив якийсь рух — і, не замислюючись, присів за кам’яним парапетом. Хтось міг його помітити, — і це було небезпечно. Він не розумів чому, — але знав це напевно. Просто знав.

Обережно визираючи з-за поручнів, він стежив поглядом за тим, що рухалося. Вдалині на переході блиснуло біле сяйво. Там була жінка, — він був упевнений у цьому, хоча й не міг її роздивитися. Жінка в білій сукні, яка кудись квапилася.

На мосту, трохи нижче того місця, де був хлопець, і значно ближче до переходу, котрим йшла жінка, раптом з’явився чоловік. Високий і стрункий, а в його чорному волоссі сріблилася сивина, що надавало йому статечного вигляду. Його темно-зелений каптан був рясно розшитий золотим листям. Пояс та капшук також мережив золотий візерунок; піхва кинджала виблискувала коштовним камінням, а халяви чобіт були прикрашені золотими торочками. Звідки він?

З іншого боку мосту так само раптово виник другий чоловік. Чорні смужки прикрашали пишні рукава його червоного каптана, а густо зібране світле мереживо звисало з коміра та манжетів. Чоботи були рясно прикрашені сріблом, — так, що самої шкіри майже не було видно. Чоловік був нижчим від того, якому ішов назустріч, та більш присадкуватим, з коротким волоссям, білим, як і його мереживо. Вік не зробив його кволим. Він рухався з тією ж гордовитою впевненістю, що й той, другий чоловік.

Вони обережно наблизилися один до одного. Немов два кінних торговці, які знають, що інший хоче продати кульгаву кобилу, подумав Перрин.

Чоловіки заговорили. Перрин нашорошив вуха, — але чув лише невиразне бурмотіння, що губилося серед плескоту води. Тоді вони нахмурились та обмінялись гнівними поглядами; їхні рухи стали різкішими, ще трохи — і перетворяться на удари. Вони не довіряли один одному. Перрину здавалося, що вони навіть ненавидять один одного.

Він шукав поглядом жінку, але вона зникла. Коли ж він знову поглянув на чоловіків, до них приєднався ще один. І звідкись Перрин його знав: якісь розмиті спогади виринали в його пам’яті. Це був вродливий чоловік середнього віку, вбраний у щось схоже на чорний оксамит з білим мереживом. Корчма, згадав Перрин. І ще щось перед тим. Щось... Схоже, щось дуже давнє. Проте спогад так і не став окресленішим.

Перші двоє чоловіків тепер стояли пліч-о-пліч, що створювало незручне для них союзництво проти новоприбулого. Він кричав на них і погрожував кулаком, поки вони метушилися, намагаючись уникнути його погляду. Навіть якщо вони й ненавиділи один одного, їхній страх перед цим, третім чоловіком був сильніший від взаємної зненависті.

Його очі, подумав Перрин. Є в них щось дивне.

Високий смаглявий чоловік почав щось відповідати, — спочатку спроквола, а потім із дедалі більшим запалом. Світловолосий теж вступив у суперечку, і тимчасовий мир перших двох розпався. Усі троє почали кричати, — кожен по черзі на двох інших. Раптом чоловік у темному оксамиті широко розвів руками, немов вимагаючи тиші. І вогняна куля, дедалі збільшуючись, обгорнула, накрила і поглинула їх.

Перрин схопив голову руками й опустився за кам’яні поручні, щулячись, поки сильний вітер, гарячий, як полум’я, шарпав і рвав його одяг. Вітер і був полум’ям. Навіть із заплющеними очима він усе бачив: вогонь, що займає все навколо; вогонь, що проникає скрізь. Вогненна буря пройшла й крізь нього; він відчував це. Вона спалахувала, втягувала, бажаючи поглинути його та спопелити. Юнак закричав, намагаючись втриматися, але розумів, що цього недостатньо.

І ось між ударами серця вітер щезнув. Різко, без усілякого згасання. Мить тому його огорнула полум’яна буря, і от уже все вщухло. Лише плескіт води залишився.

Перрин повільно сів і почав оглядати себе. Його одяг був цілий; оголені частини тіла не мали опіків. Тільки пам’ять про жар зберігала те, що відбулося. Полум’я залишилося лише в його свідомості, — тіло ж не відчуло жодних змін.

Він обережно визирнув через поручні. Від мосту вціліло лише кілька метрів опори обабіч того місця, де стояли чоловіки. Від них самих не лишилося й сліду.

Перрин знов відчув поколювання в потилиці, — немов волосся заворушилося. Це змусило його поглянути вгору. З переходу праворуч на нього дивився кудлатий сірий вовк.

— Ні! — Він схопився на ноги й побіг. — Це сон! Нічне жахіття! Я хочу прокинутися!

Він біг, а його погляд затуманювався. В очах замиготіли плями. У вухах загуло; а коли все стихло, вогники в очах згасли.

Перрин затремтів від холоду. Він знав, що це сон, — абсолютно точно, з першої миті. Юнак невиразно пригадував інші свої сни, але цей пам’ятав чітко. Він уже був у цьому місці раніше, минулими ночами; і хоча він нічого не розумів, але знав, що це сон. Однак це знання нічого не змінювало.

Він стояв у приміщенні з куполоподібною стелею заввишки метрів із п’ятдесят, а навколо височіли великі колони, витесані з відполірованого червоного каменю. Він та ще один чоловік, такий велетенський, що своїми руками міг би обхопити сусідню колону. Підлога була вистелена великими плитами із світло-сірого каменю, твердого, однак вже затертого численними поколіннями ходаків.

У центрі зали під куполом було те, заради чого всі сюди й приходили. Меч, що завис у повітрі руків’ям донизу. Здавалося, будь-хто може підійти і взяти його. Він повільно обертався, мовби рухаючись від повівання вітру. Насправді це був не зовсім й меч. Схоже, він був виготовлений зі скла чи кришталю. І лезо, і руків’я, і гарда ловили світло й розбивали його на тисячі блискіток і вогників.

Він підійшов і простягнув до нього руку, — як робив це кожного разу. Юнак чітко пам’ятав цей момент. Руків’я висіло перед ним, зовсім поруч. Але за крок до сяйливого меча рука натикалась у порожньому повітрі на щось тверде, мов камінь. Він це знав. Перрин тиснув дужче, — але це було все одно що штовхати стіну. Меч обертався й іскрився, — за крок до нього і водночас мовби на іншому березі океану.

Калландор. Він не зрозумів, де пролунав цей шепіт: у нього в голові чи зовні; звук ритмічно відлунював від колон, лагідно, мов віяння вітру. Калландор. Хто володіє мною, володіє й долею. Візьми мене й розпочни останню подорож.

Мимоволі Перрин, злякавшись, відступив назад. Цей шепіт раніше ніколи не з’являвся. Чотири рази до цього він бачив цей сон — він це чітко пам’ятав навіть зараз; чотири ночі, одна за одною — і лише цього разу щось змінилося.

Покручі наближаються.

Це був інший шепіт, джерело якого він знав; і юнак підстрибнув, неначе його торкнувся мерддраал. Поміж колон стояв вовк. Кудлатий сіро-білий вовк, зростом майже йому до талії. Він пильно дивився на нього — такими ж, як у нього самого, жовтими очима.

Покручі наближаються.

— Ні, — захрипів Перрин, — ні, я не впущу тебе! Нізащо!

Перрин видерся зі сну й сів у своїй хижці, трусячись від страху, холоду та люті.

— Нізащо, — хрипко шепотів він.

Покручі наближаються.

У його голові чітко лунала ця думка; однак вона належала не йому.

Покручі наближаються, брате.

Розділ 5. Жахіття наяву

Зіскочивши з ліжка, Перрин схопив свою сокиру і, не зважаючи на холод, вибіг надвір босоніж, лише в тонкій білизні. Місяць залив хмари блідим сяйвом. Надворі було достатньо світла для його очей, тож він виразно бачив тіні, що зусібіч ковзали між дерев. Тіні майже такі ж дебелі, як Лоял, — але зі спотвореними звірячими мордами, із дзьобами; на їхніх напівлюдських головах стирчали роги та пір’яні гребені. Деякі з них скрадалися, ступаючи копитами й лапами, і було їх стільки ж, як і тих, що ступали взутими в чоботи ногами.

Перрин розтулив рота, щоб закричати, але зненацька двері хатини Морейн розчахнулися й звідти вибіг з мечем у руці Лан і закричав:

— Траллоки! Прокидайтесь, якщо хочете жити! Траллоки!

У відповідь почулися крики. Люди повибігали зі своїх хиж, зібрані до сну, — що майже для всіх означало тримати меча при собі. Траллоки зі звірячим ревом кинулись назустріч сталі й вигукам «За Шайнар!» і «За Відродженого Дракона!».

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.