Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2019

ISBN 978-617-12-7062-6 (epub)

Жодну з частин даного видання

не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі

без письмового дозволу видавництва

Перекладено за виданням: Levy M. Une fille comme elle : Roman / Marc Levy. — Paris : Robert Laffont / Versilio, 2018. — 384 p.

www.marclevy.info

Переклад з французької Катерини Пітик

Художник Полін Лєвек (Pauline Lévêque)

Дизайнер обкладинки

Електронна версія створена за виданням:

Леві М.

Л36 Така, як ти : роман / Марк Леві ; пер. з фр. К. Пітик. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2019. — 224 с. : іл.

ISBN 978-617-12-6277-5

ISBN 978-2-221-15786-2 (фр.)

Діловий візит до Нью-Йорка успішного молодого бізнесмена з Делі збігся з початком дивних подій у житті мешканців будинку № 12 на П’ятій авеню. Чи, може, це зовсім не збіг?.. Старовинний механічний ліфт. Загадковий молодий ліфтер Санджай. Однак Хлоя, квартирантка з дев’ятого поверху, і не здогадується, ким насправді є новий ліфтер. Як не знає й про те, що він ладен віддати всі скарби світу, аби знову опинитися на дев’ятому поверсі. Відчинити двері, зазирнути їй в очі й промовити: «Я все життя шукав таку, як ти». Між ними — вісім поверхів, одна маленька таємниця й бурхливе, сповнене несподіванок життя…

УДК 821.133.1

© Marc Levy/Versilio, 2018

International Rights Management: Susanna Lea Associates

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2019

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2019

Тобі, моя давня спільнице. Дітям, які щомиті тішать мене

Мій щоденник, день за днем

День, коли мій годинник спинився

Спершу цей запах, ніби під час феєрверку, а потім — темрява, що огортає ніч, коли згасає останній букет спалахів.

Пригадую, як я підняла повіки й побачила батькові очі, сповнені гніву та сліз. Потім тато й мама опинилися поруч, тримаючись пліч-о-пліч, — картина настільки неправдоподібна, аж я подумала, що морфій зіграв зі мною жарт.

Медсестра міряла мій тиск. Часом, засинаючи ввечері, я знову бачу її обличчя. Іноді моєю посмішкою захоплювалися; друзі казали, що вона додає мені шарму. Однак усміх Меґґі незрівнянний. Люди, що зустрічають її за межами лікарні, бачать лише жінку з пишними формами, але ті, хто з нею знайомий, знають: у цьому тілі ховається величезне серце. І хай тільки хтось наважиться сказати, що лише стрункі дівчата вродливі.

Джуліус стояв, притулившись до дверей. Від серйозності його погляду мені стало страшно. Щойно він це зауважив, як риси його обличчя пом’якшилися. Я хотіла б пожартувати, кинути гостре слівце, аби всі розслабилися. Наприклад, я могла б запитати, чи виграла перегони. Певна, тата б це розсмішило, хоча, може, й ні. Та ні звуку не зірвалося з моїх вуст — і я по-справжньому злякалася. Меґґі мене втішала, пояснювала, що мені в горло вставлено трубку, тож не варто намагатися ні говорити, ні ковтати. Тепер, щойно я прийшла до тями, мене збиралися приспати. Мені вже зовсім не хотілося смішити батька.

Хлоя

1

Того пізнього пообіддя, коли для Діпака тільки починалася година пік, він уже здійснив три поїздки. Спершу — на восьмий поверх і назад, щоб підняти містера Вільямса, хронікера каналу «Фокс ньюс». Потім відвіз донизу містера Ґрумлата — бухгалтера, офіс якого розташувався на другому поверсі. А тепер Діпак прямує на сьомий поверх у товаристві золотистого ретривера Клерків, французької пари. Їхня покоївка забере пса на сходовому майданчику і вручить чоловікові десятидоларову банкноту, яку той передасть вигулювальнику собак, що чекає на гонорар у вестибюлі.

Діпак зиркнув на годинник: невдовзі його викличе місіс Коллінс. Вдовиця ретельно перевірить, чи зачинила двері на потрійний замок — ніби хто-небудь здатен прошмигнути в будинок, не зустрівшись із Діпаком. Але примхи мешканців будинку № 12 на П’ятій авеню є частиною його повсякдення; більше того, з них воно й складається.

Допомігши місіс Коллінс витягти ключа із замкової шпарини, ліфтер провів її на перший поверх, а тоді прожогом піднявся на другий. Міс Хлоя чекає біля ґратки і, всміхаючись, вітає його. Певно, вона народилася з усмішкою на вустах. Заїхавши до ліфта, дівчина запитує в Діпака, як минув його день, на що той відповідає:

— Зі злетами й падіннями, міс.

Зупинити кабіну чітко на рівні сходового майданчика — справжнє мистецтво. Діпак здатен зробити це навіть із заплющеними очима, але коли він підвозить міс Хлою з її кабінету на другому поверсі до квартири на дев’ятому, то працює особливо старанно.

— Міс піде кудись цього вечора? — запитує Діпак.

У цьому запитанні немає нічого неввічливого: він лиш має попередити нічного колегу, якщо міс Хлої знадобляться його послуги.

— Ні, прийму гарячу ванну — і бігом у ліжко. Батько вдома?

— Ви дізнаєтесь про це, щойно потрапите до себе, — відповідає він.

Діпак сповідує дві релігії: індуїзм і тактовність. Він працює ліфтером у цій розкішній будівлі на П’ятій авеню вже тридцять дев’ять років і ще жодного разу не видав ні крихти інформації щодо приходів чи виходів своїх роботодавців — особливо їхнім рідним.

*

Кам’яний будинок № 12 на П’ятій авеню сягає заввишки дев’яти поверхів, на кожному з яких розташовано по квартирі. Винятком є хіба що другий, де містяться два офіси. Діпак відвідує кожен поверх у середньому п’ять разів на день. Зважаючи на висоту між ними, чоловік проїжджає за рік 594 кілометри. Від початку своєї кар’єри він здолав 22 572 кілометри. У внутрішній кишеньці редингота1 Діпак ретельно зберігає маленький блокнот, де нотує свої підйоми — наче льотчик, який веде облік годин польоту.

Через рік, п’ять місяців і три тижні він здолає 23 448 кілометрів — висоту Нанда-Деві, помножену на три тисячі. Подвиг і мрія всього його життя. Кожен знає: «Богиня радості» — найвища гора, повністю розташована на території Індії.

Ручний ліфт Діпака — раритет. В усьому Нью-Йорку залишилося тільки п’ятдесят три кабіни, керовані важелем. Але для мешканців цього будинку він є ніби спогадом про вишуканий спосіб життя.

Діпак — представник професії, що вимирає. Чоловік і сам не знає, засмучує його цей факт чи сповнює гордості.

Щоранку о 6:15 Діпак заходить до будинку № 12 через службовий вхід. Спускається сходами в підвал і прямує до шафки у підсобці. Залишає там завеликі штани й вилинялу куртку, одягаючи натомість білу сорочку, фланелеві штани й редингот, пластрон якого гордо прикрашає вишита золотом адреса його роботи. Він зачісує назад рідке волосся й натягує на голову картуз, а тоді зиркає в маленьке люстерко, причеплене до дверей комірчини, і йде змінювати містера Ріверу.

Потім він півгодини начищає кабіну: спершу витирає м’якою ганчіркою лаковане дерево, потім полірує мідне руків’я. Зайти до його ліфта — наче здійснити коротку мандрівку у вагоні Східного експреса, або, якщо підняти голову й помилуватися фрескою в стилі Ренесансу, що оздоблює стелю, — здійнятися до небес у королівській труні.

Сучасний ліфт обійшовся б мешканцям значно дешевше. Але як виміряти цінність вітання та уважного ставлення? Як оцінити терплячість того, хто делікатно залагоджує конфлікти між сусідами, важливість того, хто зігріє ваші ранки добрим словом, підкаже, котра година, не забуде про ваш День народження, пригляне за квартирою, доки ви мандруєте, і втішить своєю присутністю, коли ви повертаєтесь у самотній дім на порозі ночі? Ліфтер — значно більше, ніж професія. Це духовний сан.

Протягом тридцяти дев’яти років кожен день Діпака скидався на решту. Між годинами пік уранці та ввечері він влаштовується за бюрком у вестибюлі. Коли з’являється відвідувач, Діпак зачиняє двері будинку й проводить гостя до свого ліфта. Також він приймає пакунки і двічі на день миє величезне дзеркало та скляні панелі кованих дверей. О 18:15, коли містер Рівера приходить заступити на зміну, Діпак урочисто передає йому свої володіння. Тоді спускається у підвал, вішає білу сорочку, фланелеві штани й редингот, кладе на полицю картуз, одягається у звичне міське вбрання, зачісує волосся назад, зиркає у дзеркало й шкандибає до метро.

Станція «Вашингтон-сквер» не дуже популярна, тож Діпаку завжди вдається знайти собі місце, яким він одразу ж поступається першій зустрічній пасажирці, коли вагон заповнюється на станції «34-та вулиця». На 42-й вулиці більшість людей виходить, тож Діпак знову сідає, розгортає газету й поринає у світові новини аж до 116-ї. А потім долає пішки сімсот метрів, що відділяють його від дому. Він повторює цей маршрут вранці та ввечері, під літнім сонцем, осіннім дощем чи сніговими бурями, що ринуть із зимового неба.

О 19:30 він приходить до дружини й вечеряє у її товаристві. За тридцять дев’ять років Лалі та Діпак лише раз порушили цю традицію. Лалі тоді було всього двадцять шість, у неї почалися перейми, а переляканий Діпак стискав її долоню в машині швидкої допомоги. День, який мав стати найщасливішим у їхньому житті, обернувся трагедією, про яку вони ніколи не говоритимуть.

Кожного другого четверга Лалі з Діпаком влаштовують романтичну вечерю в маленькому ресторанчику в Іспанському Гарлемі.

Діпак цінує своє розмірене буття не менше, ніж кохає дружину. Але того вечора, саме коли він умощувався за столом, спокійна плинність його буття мала порушитись.

1 Редингот — різновид старовинного одягу для верхової їзди, щось середнє між пальтом і довгим сюртуком з прямими полами й розрізом ззаду. (Тут і далі прим. перекл.)

2

Літак «Ейр-Індія» приземлився в аеропорту Джона Фітцджеральда Кеннеді. Санджай піднявся, щоб забрати сумку з багажної полиці, й рушив до пасажирського трапа. Тішачись, що вийшов з літака першим, він жваво покрокував вузьким коридором. Захеканий молодик увійшов до великої зали, де розташувалися кабінки офіцерів імміграційної служби. Працівник не дуже привітно поцікавився метою візиту Санджая до Нью-Йорка. На те новоприбулий відповів, що приїхав з пізнавальною метою, і продемонстрував запрошення від тітки, яка виступила гарантом його платоспроможності. Офіцер не переобтяжував себе читанням, проте підвів голову, аби подивитися на Санджая. То була тривожна мить, коли, просто спираючись на оцінку зовнішності, будь-якого іноземного гостя могли відправити в кімнату для допитів, а потім і взагалі відіслати в рідну країну. Офіцер лише поставив штамп, надряпав дату, до якої Санджай мав право перебувати на американській території, і наказав рушати далі.

Чоловік забрав валізу з транспортера, пройшов митний контроль і рушив до місця зустрічі, де чекали водії лімузинів. Він помітив своє ім’я на табличці, яку один з них тримав у руках. Водій забрав його валізу і провів до машини.

Чорний «краун» мчав по просторому, як на початок ночі, 495-му шосе. Сидіння було м’яке, і Санджай, утомлений довгим перельотом, хотів подрімати. Але водій цьому завадив, завівши розмову, коли в далині замайоріли вежі Мангеттену.

— Ви тут у справах чи розважаєтесь? — запитав він.

— Це можна поєднати, — відказав Санджай.

— Тунель чи міст?

Водій нагадав, що Мангеттен — острів, тож треба обрати, як до нього дістатися, а тоді запевнив, що краєвид з мосту Квінсборо вартий невеликого об’їзду.

— Ви з Індії?

— З Мумбаї, — підтвердив Санджай.

— Отже, зрештою ви станете водієм, як і я. Так трапляється з більшістю індійців, що прибувають сюди. Спершу «жовтий кеб», для хитріших — «убер», а для групки обраних — лімузин на кшталт цього.

Санджай подивився на картку, причеплену до бардачка. Біля світлини водія було зазначено його ім’я, Маріус Зобонья, і номер ліцензії — 8451.

— У Нью-Йорку немає польських лікарів, учителів чи інженерів?

Маріус почухав підборіддя.

— Я таких не знаю. Хоча фізіотерапевт моєї дружини — словак, — визнав він.

— Це чудова новина, яка сповнює мене надії. Ненавиджу кермувати.

На тому водій замовк. Санджай витягнув з кишені телефон, аби перевірити повідомлення. Програма його перебування у Нью-Йорку мала бути напруженою. Треба б якомога швидше розквитатися з родинними обов’язками. Традиція вимагала подякувати тітоньці, яка так люб’язно надала йому рекомендаційного листа, — а це справді було дуже люб’язно, бо вони ніколи не бачилися.

— Ми далеко від Гарлема? — запитав він у водія.

— Гарлем великий. Вам який треба — Східний чи Західний?

Санджай розгорнув листа і перевірив адресу на конверті.

— 225-та Східна, 118-та вулиця.

— За чверть години, — повідомив водій.

— Чудово, уперед. Потім я поїду до «Плази».

Машина пролетіла швидкісною магістраллю вздовж Іст-Ривер та річки Гарлем, а тоді зупинилася перед багатоповерхівкою з червоної цегли, збудованої у сімдесятих.

— Ви певні, що вам сюди? — запитав Маріус.

— Так, а що?

— Іспанський Гарлем — це пуерто-риканський район.

— Може, моя тітка — індіанка з Пуерто-Рико, — іронічно відказав Санджай.

— На вас зачекати?

— Зробіть ласку. Я ненадовго.

З міркувань безпеки він витягнув валізу з багажника і рушив до будівлі.

*

Лалі поставила каструлю на стіл, підняла кришку — і смаковиті пахощі наповнили їдальню. Повернувшись, Діпак з подивом побачив, що дружина вбралася в сарі, якого ніколи не носила. Але те, що вона приготувала його улюблену страву, викликало ще більше здивування. Лалі подавала таке частування лише на свята. Хоча, може, у його дружині нарешті переміг здоровий глузд. Навіщо обмежувати радощі рідкісними нагодами? Сівши за стіл, Діпак поділився новинами дня. Йому подобалося підбивати підсумки того, що він прочитав у метро. Лалі слухала його неуважно.

— Може, я забула тобі сказати, але мені телефонували з Мумбаї, — промовила вона, накладаючи чоловікові ще одну порцію.

— З Мумбаї? — перепитав Діпак.

— Так, наш небіж.

— Який це? У нас близько двадцяти племінників і племінниць, яких ми не знаємо.

— Син мого брата.

— А, — позіхнув Діпак, відчуваючи, як його долає сон. — У нього все гаразд?

— Мій брат помер двадцять років тому.

— Та ні, у твого небожа!

— Ти дуже скоро про це дізнаєшся.

Діпак поклав виделку.

— Що ти маєш на увазі під «дуже скоро»?

— Зв’язок був поганий, — лаконічно відказала Лалі. — Як я зрозуміла, він хотів би провести час у Нью-Йорку і шукав, де йому зупинитися.

— І як це стосується нас?

— Діпаку, відколи ми поїхали з Мумбаї, ти мені всі вуха продзижчав своїми тирадами про велич Індії. Часом мені здається, ніби вона застигла в часі, наче наскельний живопис. Аж ось Індія приходить до тебе. Чим же ти невдоволений?

— До мене не Індія приходить, а твій небіж. Що ти взагалі про нього знаєш? Він порядний? Якщо він хоче у нас замешкати, то, мабуть, не має ані цента в кишені.

— Як і ми, коли прибули сюди.

— Але ми мали намір працювати, а не сидіти на шиї у незнайомців.

— Кілька тижнів — це ще не кінець світу.

— У моєму віці кілька тижнів — це, може, все, що мені лишилося.

— Ти стаєш кумедним, коли драматизуєш. У будь-якому разі, тебе все одно вдень немає вдома. А я з радістю покажу йому місто. Ти ж не позбавиш мене такого задоволення?

— І де він спатиме?

Лалі кинула погляд у кінець коридору.

— Навіть не думай! — скипів Діпак.

Він поклав рушника, перетнув вітальню й відчинив двері до блакитної спальні. Чоловік сам пофарбував її тридцять років тому. Він ще ніколи не знав такого болю, як тоді, коли викидав власноруч зроблену колиску. Відтоді він заходив до цієї кімнати лише раз на рік, сідав на стілець біля вікна і мовчки молився.

У Діпака перехопило подих, коли він побачив, як дружина змінила кімнату.

Лалі підійшла до нього зі спини й обійняла.

— Подих юності нам не зашкодить.

— А коли він приїде, цей племінник? — запитав Діпак, коли почувся дзвінок домофона.

*

Чекаючи гостя на сходовому майданчику, Лалі поправила сарі й провела рукою по зібраному у високий пучок волоссю, яке підтримував світлий роговий гребінь.

Санджай прочинив двері ліфта. На ньому були джинси, біла сорочка, підігнана по фігурі куртка й елегантні спортивні черевики.

— Я не таким тебе уявляла, — промовила вона трохи спантеличено. — Почувайся як удома.

— Можна обійтися й без цього, — пробурчав Діпак позаду неї. — Я подам нашому випадковому гостю чаю, а ти підеш і переодягнешся.

— Не слухай цього старого буркуна, — втрутилася Лалі. — Діпак кепкує з мого вбрання, але ж я не знала, яка людина постукає в наші двері. Наша родина була такою консервативною…

— Індія дуже змінилася. Ви чекали на мене?

— Звісно ж, я на тебе чекала. Ти дуже на нього схожий, — зітхнула Лалі, дивлячись на гостя. — Здається, ніби я знову бачу брата, з яким не розмовляла сорок років.

— Не набридай йому старими побрехеньками. Певно, він утомився, — перебив її Діпак і провів гостя до їдальні.

Лалі повернулася, змінивши сарі на штани й блузку, і побачила, що чоловіки сидять за столом і щосили намагаються підтримувати розмову. Вона подала печиво, запитала у небожа, чи добре минула подорож, а також порадила, які місця у Нью-Йорку варто відвідати. Лалі намагалася говорити за двох, оскільки її чоловік виявився не дуже красномовним. Санджай вичікував моменту, коли можна буде піти, не проявивши неповаги. Він потамував позіхання, давши Діпаку привід сказати, що всім уже пора відпочивати.

— Твоя кімната готова, — оголосила Лалі.

— Моя кімната? — захвилювався Санджай.

Жінка взяла племінника під руку й повела його до блакитної спальні. Санджай стримано роззирнувся по кімнаті.

Лалі застелила розкладний оксамитовий диван із широкими бильцями помаранчевими простирадлами, поклала дві квітчасті подушки й клаптикову ковдру ручної роботи. Вона перенесла столик із передпокою і поставила на нього глиняний горщик із паперовими квітами.

— Сподіваюся, тобі тут сподобається. Я така щаслива, що ти до нас завітав!..

Лалі опустила штори й побажала племінникові доброї ночі.

Санджай поглянув на годинник: 19:15. Перспектива пожертвувати напівлюксом у «Плазі» з видом на Центральний Парк заради кімнатки площею в шість квадратних метрів у Східному Гарлемі жахала його, тож він заходився вигадувати, як же вирватися з пастки, не образивши тітоньку. Бранець власної ввічливості, він зателефонував водієві й придушеним голосом повідомив, що більше не потребує його послуг. Дослухаючись до писку дивана під сідницями, він мріяв про королівське ліжко, в якому мав заснути.

*

У будинку № 12 на П’ятій авеню Хлоя відчинила двері квартири площею двісті п’ятдесят квадратних метрів. Поклала ключі на ґерідон2 у передпокої й рушила коридором. Цей коридор із фотографіями на стінах скидався на галерею її життя. Деякі світлини їй подобалися, наприклад та, на якій батькові було тридцять і його густа шевелюра та обличчя Індіани Джонса зачаровували її подруг-старшокласниць. А інші вона ненавиділа, як ось цю, де їй вручають медаль після забігу в Сан-Франциско, а мати стоїть похнюпившись — уже наступного дня вона зібрала валізи й пішла. А ще вона відчувала ностальгію, зупиняючись перед світлиною з песиком, який був частиною родини, — ще коли батьки були разом і родина існувала.

З бібліотеки пробивалася смужка світла. Дівчина мовчки заїхала досередини й поглянула на батька. Його волосся досі було густим, але руда барва обернулася на попіл. Зігнувшись над столом, професор Бронштейн перевіряв роботи студентів.

— Як минув твій день? — запитала вона.

— Викладати кейнсіанство купці прищавих студентів веселіше, ніж може здатися. А твій кастинг як? — запитав він, не підводячи очей.

— Дізнаюся за кілька днів, якщо мене запросять на другу співбесіду — і якщо мені не надішлють мільйонного листа з поясненнями, чому я не підходжу.

— Ти не вечеряєш із Шопенгауером?

Хлоя поглянула на батька й повернулася до дверей.

— Не хочеш провести вечір у ресторані з дочкою? Я буду готова за півгодини, — додала вона, перш ніж зникнути.

— Двадцять хвилин! — гукнув він їй навздогін.

— Стільки часу знадобиться, лише щоб наповнити ванну. Коли ти нарешті полагодиш сантехніку, я встигатиму! — почулося здалеку.

Професор Бронштейн відчинив шухлядку, понишпорив серед паперів у пошуках старого кошторису і похмуро подумав про суму, яку ще треба заплатити. Поклав документ на місце й знову поринув у роботу, аж доки, значно пізніше, Хлоя знову не постукала у двері.

— Я зателефонувала містеру Рівері, поквапся.

Містер Бронштейн накинув куртку й наздогнав доньку в коридорі. Дверцята ліфта вже були відчинені. Хлоя заїхала всередину першою, а батько прилаштувався за нею.

— Діпак казав, що ви нікуди сьогодні не збираєтесь, — мало не вибачався нічний ліфтер.

— Плани змінилися, — весело відповіла Хлоя.

Рівера натиснув на важіль, і кабіна спустилася. На першому поверсі чоловік прочинив ґрати й відступив, даючи дорогу Хлої.

На вулиці було тепло, а нічне небо вражало темною синявою.

— Ходімо прямо, до «Клодетт», — запропонував професор.

— Не можна без кінця зловживати їхньою щедрістю. Одного дня доведеться повернути борг.

— Без кінця — ні, але ще трохи можна. І так, можеш тішитись. Сьогодні я заплатив бакалійнику.

— Повечеряймо краще в «Мімі», я тебе запрошую.

— Ти їздила до матері просити гроші? — стурбовано запитав містер Бронштейн.

— Не зовсім. Я справді її навідала. Ми мали провести разом час, але вона саме збирала валізи. Жиголо везе її до Мексики, точніше, вона його туди везе. І щоб якось перепросити, вона витягла кілька купюр із сумки й порадила мені купити собі одягу.

— Може, тобі варто було так і вчинити.

— У що б я не вбралася, їй завжди буде не до смаку. Зате нам з тобою до смаку французька кухня, — відповіла вона, спускаючись вулицею.

— Не квапся так, я ж на своїх двох! — гукнув містер Бронштейн. — І припини вже обзивати Родріґо, вони живуть разом п’ятнадцять років.

— Він на двадцять років молодший, і вона його утримує.

Вони перетнули парк Вашингтон-сквер і спустилися на вулицю Салліван. Містер Бронштейн зайшов у «Мімі». Дівчина з ресепшну прийняла їх і повідомила, що столик готовий, хоча з десяток клієнтів чекали біля бару. Завсідники користувалися певними перевагами. Професор влаштувався на лавці, а офіціант прибрав стільця навпроти, аби звільнити місце для інвалідного візка Хлої. Дівчина наблизилася до пари, що не відривала від неї погляду.

— Це модель «Карман С115», обмежений випуск. Дуже рекомендую. Він зручний і легко складається, — уточнила вона, а тоді приєдналася до батька.

— Я візьму ньокі по-паризьки, а ти? — запитав він трохи напружено.

Вона віддала перевагу цибулевому супу й замовила два келихи померолю.

— І хто з вас не прийшов на побачення? — запитав старий.

— Ти про що?

— Зранку ти казала, що повернешся пізно, і ти доволі довго копирсалася в гардеробі.

— Вечір з подружками. Але після прослуховування я так стомилася, що…

— Хлоє, ну будь ласка!

— Джуліус перевантажений, я просто першою скасувала зустріч.

— Викладач філософії з прізвищем Шопенгауер мусить відповідальніше ставитися до зобов’язань! — зіронізував батько.

— Тату, може, змінімо тему?

— А як справи в жінки, якою ти займалася? Якщо не помиляюся, партнер ставився до неї як до речі. Нещодавно ти пояснювала, що поведінка цього чоловіка — причина її нещастя і — парадоксально — джерело її щастя.

— Я тобі цього не пояснювала. Принаймні не так. Вона страждає на щось на кшталт стокгольмського синдрому й так мало себе цінує, що почувається вдячною за крихти кохання, які він їй дає.

— Ти порадила їй залишити цього типа й пошукати когось, вартого кохання?

— Моя роль обмежується тим, що я вислуховую пацієнтів і допомагаю їм зрозуміти, що вони самі кажуть.

— Ти хоча б придумала, як розв’язати її проблему?

— Так, я над цим працюю, вчу її бути вимогливішою. І вона робить неабиякі успіхи. Але якщо ти намагаєшся щось мені сказати, висловлюйся конкретніше.

— Лише те, що ти не маєш бути менш вимогливою, ніж інші жінки.

— Це так ти змінюєш тему? У тебе синдром ревнивого татуся.

— Мабуть, ти маєш рацію. Якби ж я міг порадитися з тобою до того, як твоя матір мене залишила… Але тобі було лише тринадцять, — зітхнув професор. — Навіщо ти бігаєш по кастингах, якщо доволі успішно займаєшся своєю справою?

— Тому що я тільки починаю медичну кар’єру, у мене лише три пацієнти і ми бідні як церковні миші.

— Ти не маєш перейматися через наші фінансові справи. Якщо все буде гаразд, я скоро підпишу угоду на цикл лекцій, і ми знову будемо на плаву.

— Але вони виснажать тебе і заберуть далеко. Час мені ставати самостійною.

— Нам доведеться переїхати. Ця квартира не на наші статки. Витрати залишать нас голими й босими.

— Я двічі поверталася до життя у цій квартирі: після нашого від’їзду з Коннектикуту й після нещасного випадку. А ще я хочу, аби ти тут постарів.

— Боюся, моя старість не за горами.

— Тобі лише п’ятдесят сім, і люди, які спостерігають за нами, переконані, що ми — пара.

— Це ж які?

— Столик у мене за спиною.

— Звідки тобі знати, що вони на нас дивляться?

— Відчуваю, от і все.

Вечори Хлої з батьком часто завершувалися маленькою грою, що дарувала задоволення їм обом. Вони пильно дивилися одне на одного, і кожен намагався вгадати, про що думає інший, спираючись тільки на міміку чи порухи голови. Цю розвагу завжди помічали люди за сусідніми столиками. То була рідкісна мить, коли Хлої подобалося, що за нею спостерігають, адже дивилися саме на неї, а не на її інвалідний візок.

*

2 Ґерідон (фр. guéridon) — маленький круглий столик на одній ніжці.

3

Квітчасті штори з органзи практично не захищали від денного світла, тож Санджай розплющив очі ще на світанку. Він запитав себе, де знаходиться, але рожевий і блакитний кольори кімнати не залишали місця для сумнівів. Він сховав голову під подушку і знову заснув. За кілька годин схопив мобільний з нічного столика й підскочив на ліжку. Квапливо одягнувшись, зі скуйовдженим волоссям він вискочив із кімнати.

Лалі чекала на нього за столом у кухні.

— Хочеш відвідати музей мистецтва Метрополітен чи музей Соломона Ґуґґенгайма? А може, тебе цікавить прогулянка в Китайський квартал, Маленьку Італію, Ноліту, Сохо?.. Усе, що захочеш.

— А де ванна? — спантеличено запитав він.

Лалі навіть не намагалася приховати розчарування.

— Поснідай, — наказала вона.

Санджай умостився на стілець, який Лалі підштовхнула до нього ногою.

— Згода, — поступився він. — Але дуже швидко, бо я спізнююся.

— А чим ти займаєшся, якщо не секрет? — запитала вона, наливаючи молоко в миску з пластівцями.

— Хай-теком.

— І що це означає, хай-тек?

— Ми розробляємо нові технології, що полегшують людям життя.

— А можеш розробити мені небожа, який витягне мене з повсякденної рутини? З яким я можу погуляти, поговорити про свою країну, почути новини про родину, з якою так довго не спілкувалася?

Санджай підвівся й несподівано для себе самого поцілував тітку в чоло.

— Обіцяю, — кинув він, спантеличений таким несподіваним теплом. — Щойно зможу. Але зараз я справді маю бігти працювати.

— Біжи. Я вже звикла до твоєї присутності. І, раптом ти замислив щось таке, навіть не думай спати деінде, окрім мого дому, поки ти у Нью-Йорку. Мене це страшенно зачепить. Ти ж не наважишся образити члена родини, правда?

Невдовзі Санджай вийшов із квартири, але валізу залишив — тепер у нього не було вибору.

Він розглядав Іспанський Гарлем приємного весняного дня. Барвисті вітрини, переповнені тротуари, захаращені вулиці, звуки клаксонів… Цьому хаосу бракувало тільки рикш. Двадцять годин у літаку — аби опинитися в пуерто-риканській версії Мумбаї. Останнім ударом став дзвінок у «Плазу» — Санджай скасував бронювання, а тоді пірнув у метро.

Відколи тітка поїхала з Індії, країна змінилася, але деякі традиції залишилися непорушними. Повага до старших — одна з них.

*

Коли Санджай вийшов з метро на станції «Четверта вулиця», він уже спізнювався на зустріч. Крокуючи вздовж огорожі парку Вашингтон-сквер, він почув мелодію. Замість обігнути парк, він пірнув у нього, зачарований, як дитина Гамельнським щуроловом3.

Посеред алеї грав трубач. Його ноти зринали до гілля американських лип, норвезьких кленів, китайських в’язів і північних катальп. Близько двадцяти відпочивальників стояли навколо музиканта. Заворожений Санджай підійшов і вмостився на лавці.

— Це буде наша мелодія, не можна її забувати, — прошепотіла молода жінка, що сиділа поруч.

Здивований, він озирнувся.

— У всіх є мелодія, що лунає в мить зустрічі, — грайливо продовжила вона.

Вона променилася радістю.

— Та я жартую. Ви мали такий захоплений вигляд, що це було навіть зворушливо.

— Мій батько божественно грав цю композицію на кларнеті. «Маленька квітка»4 — його улюблена мелодія, що супроводжувала мене все дитинство.

— Скучили за своєю країною?

— Гадаю, ще рано, я не так давно приїхав.

— Ви здалеку?

— З Іспанського Гарлема, це за півгодини звідси.

— Туше. Ми квити, — весело відповіла вона.

— Я з Мумбаї, а ви?

— Мешкаю на розі цієї вулиці.

— Ви часто приходите в цей парк?

— Майже щоранку.

— Отже, можливо, мені пощастить знову вас побачити. А тепер мушу бігти.

— У вас є ім’я? — запитала вона.

— Так.

— Дуже приємно, містере «Так». Я Хлоя.

Санджай усміхнувся, помахав їй і рушив далі.

*

Будинок, де працював Сем, стояв на розі вулиць 4-ї Західної й Мак-Дуґала, що огинала парк із півдня. Санджай представився на ресепшні, де його попросили зачекати.

— А ти зовсім не змінився! — вигукнув Санджай, побачивши друга.

— Ти також. Усе так само пунктуальний. Хіба в «Плазі» не будять на прохання?

— Я оселився в іншому готелі, — безтурботно відказав Санджай. — До справи?

Сем і Санджай познайомилися в Оксфорді п’ятнадцять років тому. Санджай вивчав інформатику, а Сем — економіку. Сема Англія дивувала куди більше, ніж Санджая.

Повернувшись до Індії, Санджай заснував успішне підприємство. А Сем обіймав у Нью-Йорку посаду менеджера з роботи з клієнтами у брокерській компанії.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.