На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Юрій Грузін

СЕБЕК

Роман

Видавництво «Фабула»
2023

© Ю. Грузін, текст, 2021

© О. Якименко, пер. укр., 2022

© ВД «Фабула», 2023

ISBN 978-617-522-097-9 (epub)

Усі права збережено. Жодна частина цієї книжки не може бути відтворена або передана в будь-якій формі або будь-якими засобами, електронними чи механічними, включно з фотокопією, записом чи будь-якою системою зберігання та пошуку інформації, без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Грузін Юрій

Г90 Себек. Роман / пер. укр. О. Якименко. — Харків : ВД «Фабула», 2023. — 384 с.

ISBN 978-617-522-067-2

Колоніальний Єгипет — місце для чудес і пригод. Він манить шукачів скарбів і різного штибу авантюристів. Колишнього військового британської армії капітана Ґріффіта втягують у таємничу експедицію, очолювану багатим баронетом і ексцентричною леді, яка знається на зброї і не зважає на вікторіанську етику. Боротися ця компанія буде не тільки з вибагливою єгипетською погодою, а і з невідомими могутніми супротивниками. Під час небезпечної подорожі з’ясується, що скарб, до якого прямує експедиція,— це не золото чи коштовності, а влада над світом. Ключ до цієї влади прихований у давньому храмі, а шлях знають лише Втрачені — особлива раса, що навчилась непомітно співіснувати поряд з людьми.

Міфологія, пригоди, справжня дружба, змови, засідки і бої — у такій яскравій обгортці автор подає історію, що змушує задуматися про сенс життя і людські цінності.

УДК 82-311.3

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Книга містить криптографічний захист, що дозволяє визначити, хто є джерелом незаконного розповсюдження (відтворення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Частина перша
ОБРАЗИ КАЇРУ

Хай тепер не збочить човен мій зі шляху, хай не схоплять мене й не понесуть на Схід, хай не матимуть влади наді мною демони…

Єгипетська Книга Мертвих

Каїрська осінь 1899 року випала відставному майорові та єгиптологу-любителю Емрісові Ґріффіту не надто вдалою. Кілька справ, більш або менш ризикованих, скінчилися достеменним провалом і завдали відчутного удару його самолюбству, репутації, а заразом і фінансам. Відносини майора з єгипетською Вищою службою старожитностей стали дещо напруженими попри численні послуги, які він давніше надавав цій шанованій організації. У результаті єгиптологи, етнографи та географи вже не прагнули бачити містера Ґріффіта своїм провідником або довіреною особою. Кошти вичерпувались, а дотримуватись поширеного серед військових — як відставних, так і тих, хто досі на службі,— звичаю жити в борг він не бажав. А отже, жоднісінького гідного шляху виправити становище майор поки не бачив. Певний час Ґріффіт навіть замислювався про те, аби приєднатися до чергової експедиції в глиб Чорного континенту, які Імперія час від часу розпочинала «для прояснення ситуації з работоргівлею». Невдячна, тяжка праця без мети, але за таких обставин він був готовий майже на все…

Утім, навіть якби життя склалось інакше, Ґріффіт і не подумав би відмовити на прохання про допомогу, передане через одного зі скромних службовців англійського консульства. Найперше з тієї причини, що прохачем був його співвітчизник, а майор, попри незгоду з деякими діями Імперії, все ще вважав себе підданцем Її Величності. Не менш важливо, що співвітчизник насправді виявився співвітчизницею — такою собі місис Вітгем. Особою, якщо вірити словам того самого працівника консульства, достатньо молодою та привабливою, аби пробудити лицарські почуття навіть у найбільш цинічному й егоїстичному шукачеві пригод. А містер Ґріффіт, хай би що казали злостивці, таким не був.

Отож 2 листопада в четвер майор Емріс Г’юел Ґріффіт рушив до готелю «Континенталь», де йому було призначено зустріч. Крокував він швидко, анітрохи не зважаючи на різнобарв’я стародавнього східного міста, що зазвичай так зачаровує туристів. Доволі колоритні, але так само й нечупарні злидарі становили разючий контраст убраним за останньою паризькою модою заможним громадянам і хоч-не-хоч вабили до себе погляди прибульців. Але тим, хто прожив у Каїрі не один рік, це видовище встигло надокучити. Майор, навіть не повернувши голови, пройшов повз дресированого бабуїна, який перекидався на покритій розшитою попоною спині меланхолійного віслючка, що хизувався табличкою з номером (вухатих обов’язково належало реєструвати — закон, що першим часом неабияк смішив європейців). За виставою несхвально спостерігав дервіш у гостроверхому ковпаку, а трохи далі хлоп’ята-газетярі азартно вигукували останні новини й розмахували екземплярами свого товару — не тільки «Le Journal d’Egypte», а й «Daily Mail», «Le Figaro», «New York Tribune».

На шаріа Ель-Маґріб екзотичні обірванці траплялися дедалі рідше, а навпроти просторої тераси готелю, де вечеряли в затінку посаджених у діжки пальм і акацій чоловіки в смокінгах і пані в мереживних сукнях із турнюрами, їх майже не було.

Каїр проводжав старе століття, сповнений надій на кращі часи. Місто росло і змінювалось, аж захоплювало дух. Вулицями сюди й туди прямували трамваї, там, де колись тулилися жалюгідні халупи й відкривалися пустирі, виростали будинки, спроєктовані найкращими італійськими та французькими архітекторами. Проте чи не всі блага цивілізації діставались чужим — найперше, звичайно, англійцям. Для більшості єгиптян плоди прогресу виявлялися гіркими: нові звичаї несли головно лиш нове здирство. Не завжди мудрі й іще рідше гідні джентльмена дії лорда Евеліна Кромера, що фактично правив поряд із хедивом Аббасом II, теж не сприяли примиренню тубільців зі зверхніми чужинцями. Варто лише згадати, що жодного чужоземця тут не можна було притягнути до суду — він міг відповідати лише перед консульським трибуналом своєї країни, члени якого, звісно, ставали на його бік. Зате будь-які дії, спрямовані проти «гостей держави», розслідували з усією ретельністю і суворо карали.

Ґріффіта, який не забував про привілейоване становище своїх співвітчизників у Каїрі, неабияк здивувала наполегливість, яка читалась за ґречними зворотами переданої йому записки місис Вітгем. Наполегливість, породжена — він готовий заприсягнутися — страхом. Звичайно, жіноцтву, що від природи нервове, часом властиво перебільшувати небезпеки далеких країн. Та все ж не настільки, аби змусити особу досить заможну, щоб зупинитися в найрозкішнішому готелі міста, забути про скромність і кликати на поміч незнайомого джентльмена. Чому, скажіть-но, цієї помочі не надали й у консульстві? Ґріффіт був навіть подумав, що шахраї, від браку яких Каїр не потерпав, хочуть його втягнути в аферу, пов’язану з єгипетськими старожитностями. Але ж не відмовлятиметься офіцер від зустрічі з дамою через якісь непевні підозри!

Персонал «Континенталю», звичайно ж, чудово знав Ґріффіта на лице. У «європейському» Каїрі взагалі майже всі знали всіх — така вже особливість колоніального життя, яку свого часу влучно зауважив містер Кіплінг. Тут не минає й двох-трьох літ, а будь-який джентльмен уже знається з силою-силенною людей. Але навіть якби майор не був настільки відомим в Ісмалії, доля сера Чарлза Шейле-Лонга йому не загрожувала. Відважного дослідника, змученого поневіряннями в експедиції до Центральної Африки, сплутали з жебраком, відмовилися впустити до готелю й навіть грозилися провчити батогом. А елегантний відставний мундир Ґріффіта — без відзнак, але пошитий у кращі часи в Коллакота — цілком достатньо говорив уважному погляду. Новесенький техаський капелюх стетсон, що його волів носити майор замість тропічного шолома, бедуїнської куфії або тарбуша, мав напрочуд імпозантний вигляд. Відтоді, як до двору хедива було закликано колишніх офіцерів армії конфедератів, що невдовзі уславилися своїми зухвалими й романтичними ескападами, у Каїрі мода на Новий Світ уже ніколи остаточно не минала. Раз у раз вона спалахувала, наче полум’я пригаслого вогнища… чи, радше, поверталася, як напади перемінної пропасниці.

Проти сподівання, місис Розабель Вітгем зустріла його одразу у вестибюлі. Швейцар — сивочолий француз, наділений низьким проникливим голосом і подобою затятого шулера на спочинку (яким він, найпевніше, і був), указав поглядом на молоду пані в дорожньому вбранні лілового кольору. Майор підійшов і відрекомендувався, не без таємної втіхи відзначивши стрункий стан і ніжний колір шкіри своєї vis-a-vis. Красуні Каїру вели ненастанну й затяту війну з засмагою. У ній годилася найрозмаїтіша зброя: парасолі, крислаті капелюшки, вуалі й навіть арабські хустки-яшмаки, що лишали відкритими тільки очі. Про численні мазі й оливи нема чого й казати… І однак перемогу найчастіше здобував усемогутній Ра, повелитель денного світила.

Щойно місис Вітгем відповіла на привітання та виявила звичайні знаки ввічливості, вона перейшла до справи.

— Містере Ґріффіт, сер Джейкоб Метьюз відрекомендував мені вас як людину, що тямить у єгиптології й чудово знає Каїр. Я знайома з ним уже доволі давно — він радше ладен применшити, аніж перебільшити…

Майор усміхнувся.

— Ви надто люб’язні, пані. Жоден чужинець досконало не знає Каїру. Якщо хтось спробує переконати вас у протилежному, сміливо можете назвати його брехуном. Це місце має безліч облич. Те, що оточує вас тут,— це «Париж на Нілі». Місто більш європейське за деякі в Європі. Та залиште Ісмалію — й тоді справді переступите межу Сходу, який лише здається привітним. Насправді він підступний, зверхній і відгороджений від чужинців своїми звичаями й законами так само надійно, як ґратами-мушарабіа. Під маскою, яку легко сплутати зі справжнім лицем, ховаються інші, зовсім не такі привабливі… проте, нехай я й не своя людина у Старому місті, я справді маю деякі корисні знайомства. Я до ваших послуг.

Якусь мить очі кольору хмарного неба уважно вивчали Ґріффіта. Та, вочевидь, майорова промова — заздалегідь складена спеціально для тих, хто потребував гіда,— справила добре враження. Леді Вітгем, зітхнувши, промовила:

— Я лише боюсь… мушу попередити вас, містере Ґріффіт, що ця справа трохи… небезпечна.

Безперечно, на таке зауваження можна дати лише одну відповідь:

— Хай це вас не турбує.

— До того ж, гадаю, я цілком можу покластися на вашу тактовність джентльмена і офіцера. Містере Ґріффіт, чотири… вже майже п’ять днів, як мій чоловік Ніколас Вітгем вирушив на одну важливу зустріч і зник без сліду. Я звернулася в консульство, вони розпочали пошуки, але марно. Ви — моя остання надія.

Незважаючи на певну мелодраматичність тону, у її словах виразно прозвучав щирий розпач. Майор заспокійливим жестом підняв руку.

— Я зроблю все, щоб відшукати вашого чоловіка якомога швидше. Та для початку чи не могли б ви повідомити мені подробиці?

Леді Вітгем на це, озирнувшись, висловила побажання продовжити бесіду на свіжому повітрі, адже в готелі забагато чужих вух. На питання, кому ж це здумається їх підслуховувати, відповіла, що сама б не проти це дізнатись, а поки воліє не ризикувати. Ґріффіт не став сперечатися.

Він гадав, що леді захоче прогулятися в затінку платанів і сикомор уславленого поетами саду Ебекіє, що починається одразу за стінами «Континенталю». Однак, знову його здивувавши, місис Вітгем обрала цілком протилежний напрямок — у бік берега Нілу. Брати екіпаж вона теж відмовилась.

Сонце схилялось до обрію, і вздовж каналу Ісмалія неквапно походжали пари: безтурботні, сповнені спокійного самовдоволення, цілком звичайного для більшості вихідців із Європи, що осіли в Каїрі й Александрії. Життя шанованих обивателів-чужоземців у ті дні плинуло легко й поволі, присмачене помірною порцією екзотики і значно більшою — нудьги. З ранку до першої дня вони проводили на службі, решту часу ділили між клубом і рестораном, навідували знайомих або ж ось так прогулювались вулицями, маючи намір завершити такий багатий на події — і такий схожий на попередні — день відвідинами театру.

Хоч пора була вечірня, спека ще не спала, а від води тягло приємною прохолодою. Майор запропонував винайняти одну з маленьких нільських фелюк для короткої річкової прогулянки, пославшись на те, що так їх точно ніхто не підслухає. Окрім хіба що матросів, які, найпевніше, знають лише по кілька англійських і французьких слів. Цього разу його супутниця висловила цілковиту згоду.

Коли єгиптянин хоче підкреслити крайню бідність свого співвітчизника, він не порівнює його з церковною мишею, а називає «людиною без човна». Ніл — животворна артерія Єгипту, і кожний наділений гідністю місцевий уродженець прагне собі запопасти якщо не улюблену на всьому Середземномор’ї фелюку чи сандал{1}, то хоч якусь посудину, здатну триматися на воді. Тому орендувати човна або невеличке суденце з командою, не обов’язково дисциплінованою, зате добре обізнаною зі своєю справою, тут не велике діло.

Лише коли вибрана Ґріффітом крихітна фелюка з екіпажем із двох смаглявих худорлявих матросів вийшла з каналу на річковий простір і рушила вгору за течією повз палаци і сади напрочуд мальовничого острова Булак{2}, леді Вітгем наважилась продовжити свою розповідь.

— Бачте, Ніколас… містер Вітгем уже років десять, як захопився минулим Єгипту. Недуга, поширена в Лондоні, про що вам відомо краще, ніж мені. Якось до рук моєму чоловікові потрапив незвичайний манускрипт. Ніколас достатньо знався на ієрогліфіці, щоб розшифрувати його. Там ішлося про якусь таємницю, поховану в пустелі…

Ґріффіт схилив голову, намагаючись приховати усмішку. Скільки разів йому випадало чути подібні історії від легковірних колекціонерів і доморощених археологів! Здатні на нескінченні вигадки араби цілими днями морочилися над подібними «стародавніми манускриптами», виводили нібито старовинні мапи з точними вказівками на стародавні поховання, після чого щасливо збували свої підробки самозваним єгиптологам. Багато хто навіть, не бажаючи вовтузитися з папірусом, використовував звичайний папір, підфарбований кавою, яка в Давньому Єгипті, звісно, траплялася рідше за білих ведмедів. Не кажучи вже про те, що кожна хоч трохи освічена людина розуміє: фараони, які всіма силами прагнули приховати місця свого останнього спочинку, нізащо б не заохочували створення мап, що могли б полегшити працю розкрадачів гробниць. Самі ж розкрадачі не менше за спочилих правителів зацікавлені в збереженні таємниці скарбів. Для більшості давні могили — щось на кшталт рахунку в банку, з якого можна час від часу знімати необхідну для життя суму. Тобто раз на рік витягати на світло чергову статуетку чи предмет убранства мумії, аби потай продати на ринку. Мешканці поселення Ель-Курна, горезвісні своєю майстерністю, з якою спустошують некрополі, часом, коли знайдуть занесену пісками мастабу (могилу одного з вельможних єгиптян), поспіхом будують над нею халупу. Після чого спокійно ведуть розкопки буквально в себе під підлогою.

І про які плани, схеми й «загадкові манускрипти» тут може йтися?

З іншого боку, людину, здатну самостійно розшифрувати ієрогліфічний напис, обманути не так легко, як звичайного «любителя старожитностей», що юрмами прибувають на кожному пароплаві, марячи статуетками з полірованого чорного каменю й не випускаючи з рук бедекерівського або мюрреївського путівника. Та й англійці в Каїрі зникають без сліду далеко не щодня, тож майор не став уривати оповіді місис Вітгем.

— Цей документ,— вела далі та,— являв собою нотатки мандрівника, що скопіював папірус, віднайдений під час єгипетської кампанії Наполеона. У ті часи стародавня писемність іще лишалася цілковитою загадкою, однак ієрогліфічний напис супроводжували коментарі грецькою.

— Ви хочете сказати, що це було щось подібне до розетської плити?

— Не зовсім так. Автор грецької частини жив у добу Птолемеїв. У вступі він нарікає, що не зміг до пуття розібрати ієрогліфів, накреслених у часи V династії. Однак за допомоги певного не названого на ім’я помічника йому все ж удалося зробити частковий переклад.

— Дуже цікаво. І про що ж там була мова? — Майора знову спіткала думка про каверзи шахраїв, але він постарався зберегти непроникний вигляд. Цілком успішно.

Леді Вітгем відповіла не одразу. Після нетривалої внутрішньої боротьби вона похитала головою.

— На жаль, Ніколас взяв з мене слово не розкривати нікому зміст манускрипту без його дозволу. Скажу тільки, що йдеться про скарб незрівнянно цінніший, ніж коштовності всіх царів Єгипту разом узяті.

— Справді? А що спонукає вас думати, ніби цей скарб — хай би чим він був — не більш як легенда? Або результат… навмисного обману?

— Повірте, ми маємо підстави не сумніватися в справжності манускрипту. Або принаймні деяких викладених у ньому відомостей. Ми провели експеримент і отримали безсумнівний результат, коли…— Місис Вітгем затнулась і швидко завершила: — Повірте мені, про підробку тут немає мови.

— Навіть якщо так, мені буде доволі складно щось з’ясувати, не маючи уявлення, про який скарб ідеться. Хоч би в найзагальніших рисах,— зазначив Ґріффіт.

Його співрозмовниця знову глибоко замислилась.

— Ця таємниця пов’язана з одним святилищем — назвемо його так, хоч воно не має ніякого стосунку до релігії,— що розміщувалося південніше від кордонів Верхнього Царства. Нині це територія Єгипетського Судану. До Ніколаса дійшли чутки, що в Каїрі мешкає арабський драгоман{3}, що брав участь в одній із попередніх — безуспішних — експедицій до нього.

— О, були й попередні експедиції?

— Так, їх здійснювали час від часу, але всі вони виявились невдалими — через різні обставини. У провалі останньої головну роль відіграло таке невчасне повстання Мухаммеда Ель-Махді.

— Так і є, часи були не найкращі для наукових досліджень,— погодився Ґріффіт.— Я сам іще хлопчиною був під Хартумом із сером Чарлзом Вілсоном у вісімдесят п’ятому. Бачив на власні очі безчинства дервішів. Вести розкопки тоді було б нелегко. Але, можливо, я щось чув про ту експедицію? Хто її організовував?

— Чути про неї ви ніяк не могли.— Місис Вітгем (якщо тільки Ґріффіту не привиділось) ледь помітно усміхнулася під вуаллю.— Пошуки святилища через певні причини проводились у глибокій таємниці.

— Через причини, про які ви не можете мені розповісти?

— Саме так. Але зважуся вас запевнити, що річ тут не в можливих негараздах із Вищою службою старожитностей.

Ґріффіт кивнув — у часи заворушення Махді ця шанована установа діяла вже не одне десятиліття й на неї необхідно було зважати. Доба нічим не прикритого мародерства — час Бельцоні й Ріфо{4} — лишилася в минулому.

— Думаю, вам вдалося мене заінтригувати. Як же звуть цього араба-драгомана? І яким шляхом до вас дійшли чутки про нього?

Поки тривала розмова, човен проминув Булак і тепер наближався до другого, такого красивого острова Рода, від садів якого віяло солодкими пахощами квітів. Майор гукнув до човнярів і наказав триматися правого, ширшого річкового рукава. Нільська вода, багряно-золота в призахідних променях, засліплювала очі химерною грою відблисків, і дагабії{5} під косими вітрилами, схожими на крила велетенських бабок, здавалося, линули в повітрі, заледве торкаючись кілями Священної Річки.

Місис Вітгем поправила вуаль, яку так і намірявся зірвати річковий вітер. Не потрібна була особлива проникливість, аби зрозуміти: вона знову міркує, до яких меж може дійти її відвертість.

— Намагаючись розшифрувати записи, Ніколас завів кілька доволі незвичайних знайомств,— нарешті промовила вона.— Серед інших мені була відрекомендована міс Елліс Пейл, яка в цій подорожі стала моєю компаньйонкою. Загадкова особа. Переконана суфражистка, хоч я жодного разу не чула, щоб вона проповідувала ідеї рівності статей.— Місис Вітгем знову ледь помітно усміхнулась.— Як і будь-які інші ідеї. У кожному разі вона з «нових жінок». Надзвичайно енергійна, обізнана в різних сферах знань і наділена рішучим характером. Можливо, більш рішучим, ніж дозволяють правила пристойності, але у справі на зразок нашої це лише на краще. Наскільки я розумію, саме від неї Ніколас почув про невдалу експедицію. І про єдиного її учасника, що лишився серед живих,— Хішама Сауда. А також про інші важливі речі.

— Мушу зізнатися, я щойно відчув непоборне бажання побесідувати з вашою компаньйонкою, місис Вітгем.

— Я буду щиро втішена, якщо це вам удасться, майоре. На жаль, учора вона залишила готель, щоб з’ясувати, яка доля спіткала Ніколаса. Відтоді ми з нею не бачились. Жодних звісток я не отримувала.

— О, тобто мені доведеться мати справу не з одним, а з двома зникненнями? Ви повідомили консульство? Аташе Метьюза?

— Стосовно міс Пейл? Ні, вона сказала в жодному разі цього не робити.

Ґріффіт із подивом звів брови — прохання здалось йому дещо незвичайним. Утім, таємнича пані цілком прозаїчно могла мати негаразди із законом.

Але тут у нього зринула інша думка.

— Скажіть, а скільки років вашій компаньйонці?

— На вигляд — не більш як тридцять.

— І її можна назвати привабливою?

На цих словах майорова супутниця поглянула на нього з підозрою — якщо не з таємним обуренням. Мабуть, їй самій спадало на думку, що містер Ніколас Вітгем і міс Елліс Пейл зникли майже одночасно з причини, зовсім не пов’язаної з єгиптологією.

— Вона дещо вульгарна, на мій погляд,— пролунала нарешті відповідь,— але, гадаю, чоловіки вважають її миловидною.

Оскільки нічого до сказаного вона не додала, Ґріффіт розпитував далі:

— Я так розумію, міс Пейл довго жила в Єгипті?

— Не певна. Вона розмовляє арабською, але не надто чисто. Принаймні тубільцям складно її зрозуміти. В ієрогліфіці не розуміється, єгиптологію раніше не вивчала.

— Хотілося б у такому разі знати, з якого джерела вона почерпнула свої відомості. І на що сподівалася, намагаючись розшукати вашого чоловіка?

— Не знаю, але міс Пейл наділена багатьма талантами. Часом… вона мене просто лякає.

— Справді? А чим?

Леді Вітгем опустила погляд.

— Це не так просто пояснити. Як я вже згадувала, міс Пейл надзвичайно рішуча. Ба більше, я жодного разу не бачила від неї ані найменших виявів слабкості чи страху. І цей погляд… не можу чіткіше висловити, але є в ній якась… дика, неприручена сила, з якою навіть чоловіки змушені рахуватися.

Кілька секунд минуло в мовчанні. Ґріффіт кинув погляд на вечірнє небо, що швидко темнішало, клацнув накривкою брегета й підсумував:

— Що ж, усе це доволі цікаво, проте пора вже не рання, гадаю, нам час повертатися.— Діставши згоду, він махнув веслярам, які з видимою полегшею розвернули суденце і спрямували його вниз за течією.— З вашого дозволу, підіб’ємо підсумки. Ваш вельмишановний чоловік, бажаючи роздобути відомості про певне стародавнє поховання, вирушив на зустріч… із ким?

— З Хішамом Саудом.

— Тим самим, останнім учасником експедиції?

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

* * *

Під час подорожей Африкою й Азією Емріс Ґріффіт, як уже було сказано, часом потерпав від тропічної лихоманки — прокляття білого першовідкривача. Траплялося йому бувати й пораненим, причому одного разу доволі серйозно. Та все ж ніколи ще справи його не бували такі кепські.

Зараз він, звичайно, відчував біль, однак біль цей не був нестерпним. Він ніби відступив перед слабкістю, занімінням і апатією, що охопили майора. То були зловісні ознаки, що надто часто свідчать про наближення смерті, але навіть до цього — знову ж таки через тяжкість поранень — він лишався майже байдужим. Знов і знов він приходив до тями, але щоразу не міг утриматися від нового падіння у вир небуття. Деякі романтики вважають, що на порозі смерті перед людиною постають образи минулого, картини незворотно втраченого щастя, обличчя коханих та інші міражі найсентиментальнішого характеру. Грішників, крім найбільш запеклих, охоплює каяття, а ті, хто самовпевнено вважає себе досконалими праведниками, передчувають заслужену винагороду в житті вічному. Проте жодних подібних видінь майора не навідало. Він лише раз у раз втрачав здатність зв’язно мислити, а під час коротких моментів просвітлення розумів, що його волочуть по підлозі, ледь-ледь відчував, як хтось міцно стискає йому плечі, й чув десь поруч здушені прокльони. «Ні-ні,— долетіло до нього,— ні, я не зможу… я все витратила… ох, зажди, не вмирай. Тримайся, cymro… Тримайся, Червоний Драконе». Чи до нього зверталися з цією мовою? Тієї миті Ґріффіта це питання цікавило мало. Так само і слова «дістались… зараз усе… стане добре» не викликали в його душі особливої радості. Лише швидкоплинне задоволення від того, що болючі поштовхи і смикання нарешті припинилися. За мить майор усвідомив,— наскільки можливо це було в його стані,— що лежить на краю якогось резервуару.

А потім його зіпхнули у воду. Вона обпекла рани, наче мінеральна кислота, наступної миті полум’я охопило все тіло, кожен нерв і сухожилля. Не стримавшись, Ґріффіт закричав і судомно вдихнув. Горло, легені немов заповнилися киплячою олією, і майор нарешті знепритомнів.

Пробудження виявилося на диво приємним. Емріс Ґріффіт деякий час погойдувався на хвилях дрімоти, доки не усвідомив, що тепла вода, яка пестить його тіло, йому не сниться. Лопатками й попереком він відчував твердість кам’яної плити, голова спочивала на чомусь набагато м’якшому. Він ніби отямився після довгого відпочинку, але все ще лишався у сфері абсолютної тиші та спокою.

Пам’ять поступово поверталася: розгромлений табір у притворі храму, вигини страхітливого лабіринту, несподівана поява доктора Егінера Ріваля… вогонь із револьверного дула.

Задихнувшись, майор підскочив і забився, ковзаючи по гладкому каменю. Його підхопили, підтримали, шептали на вухо заспокійливі слова. Повернувши голову, він зустрівся поглядом з Елліс — вона схилилася до нього так близько, що можна було відчути її дихання.

— Ось так. Не ворушись… Як почуваєшся?

— Мені… Ні, мабуть, привиділось…

— Що в тебе стріляли? Ні.

Ґріффіт опустив погляд, але, попри очікування, не побачив на своїх голих грудях ран або шрамів. Навіть більше — садна, синці й подряпини, які дістав дорогою до храму, і старі, й ті, які ледве запеклися, зникли безслідно.

— Що це? Ви…— пам’ять повністю повернулася до нього, а з нею прийшов і здогад,— ви зуміли зцілити мене? Своєю окультною могутністю, Елліс? — обережно запитав майор, щосекунди сподіваючись відчути пронизливий біль у грудях, але він так і не дав про себе знати.

Вимовляючи ці слова, майор водночас озирався, силкуючись зрозуміти, де він. Закони простору, схоже, знову набули сили, і цілком буденний вигляд мала квадратна зала, посеред даху якої голубів так само квадратний отвір. Унизу, наче темне дзеркало, відбивала денне світло вода неглибокого басейну. В одній зі стін можна було розгледіти вхід — звичайний для архітектури храму прямокутник без дверних стулок і порога.

Амазонка, відповідаючи на питання Ґріффіта, похитала головою.

— Ні, я казала, та ти не чув… Я б не зуміла, ні… Після всього… і особливо після знака. Мені потрібний відпочинок. Довгий. А якби я спробувала так одразу — ми б загинули. Обоє.

— Та все ж вам вдалося…

— Я знаю, де межа моїх сил. У справах лікування — й поготів.— Елліс указала на басейн.— Себек вилікував твої рани.

— Не розумію.

— Цю водойму на планах святилища названо Джерелом Життя,— терпляче пояснила Елліс.— Ніколас говорив, що зцілення і захист були доступні кожному зі Старих Людей. Без винятку — знала людина заповітні слова чи ні. А Фейсал сказав, що храм змінив його. Що його рани відтоді миттю зцілялися. Навіть смертельні. Я поєднала одне з другим, вирішила спробувати. Якби й помилилася — втрачати не було чого.

— Ріваль.— Майор озирнувся, шукаючи свій одяг, бо був до пояса голий, але побачив лише роздерте на клапті, просочене кров’ю ганчір’я.— Ріваль, зрадник! От не чекав…

— Так. Він утік. Я була надто слабка… не настільки, щоб мене легко прирізати, як він думав, але впіймати його не змогла. І треба було щось із тобою робити… А він утік за Знак. Але я ще його вполюю. Пізніше.

— Ви знову мене виручаєте.— Ґріффіт похитав головою.— Не знаю, чи зможу колись відплатити вам.

— Ще й як зможеш,— Елліс скривила губи.— Ходімо. Ти понад годину був у воді. Там давно вже тихо. Підлога не трясеться, нічого не чути, ні. Тільки спекотно стає, відчуваєш? — Елліс похитала головою і додала з жалем, якого не в змозі була приховати.— Гадаю, ми запізнилися на останню велику битву. Ну та нічого не вдієш. Ходімо, хоч подивимося, хто переміг.

— Чому ж ні? І… дякую.

— Як ти, готовий?

Майор глибоко зітхнув кілька разів і з радісним подивом промовив:

— Я абсолютно здоровий. І втома майже зовсім минула. Ще як готовий! Та хоч із цілою армією битись.

— Ось і гаразд,— відповіла на це міс Пейл сухо. Здається, в глибині душі вона сердилася, що, рятуючи друга, не встигла долучитись до битви за найбільший у білому світі приз.

Коли міркувати розсудливо, якщо колишній мамлюк узяв гору в сутичці, всім, хто долучився до його ворогів,— або ж його долучили до них проти його бажання,— слід було відчувати не роздратування, а страх. Проте Елліс не здавалась наляканою. Підібравши зброю, яку вона спромоглася притягнути з собою, шукачі скарбів вийшли із зали й опинилися на перехресті трьох коридорів.

— Ми прийшли звідти,— сказала амазонка, вказуючи напрям. Ґріффіт кинув око уздовж коридору й побачив на підлозі сліди крові. Його власної.— Кімната із записами — там. Звідти й тепло йде. Раніше його не було.

Майор схилив голову, погоджуючись, адже відчув на обличчі подих палючого вітру. Не вогкого жару лазні, що переслідував їх у печерах Лихого Серця, а висушливого, мовби з печі, вітру Сета, володаря пустель.

Вони пройшли коридор і вступили до зали, дещо більшої, ніж та, де був басейн. Її розміри, втім, приховував ліс прозорих труб, стовбурів і ліан, що здіймалися просто з гладенької підлоги,— точніше, з протягнутих по ній скляних стрічок, схожих на застиглі струмки. Деякі з них були по два-три кроки завширшки, тоді як інші були навряд чи ширшими за долоню. Не одразу помітні в переблиску кришталевих хащів, видніли нові заморожені тіла, скам’янілі в химерних позах.

— Ось ми й посеред поля бою,— тихо промовила міс Пейл. Ґріффіт, мовчки погоджуючись із нею, кивнув.

Рухатися тут треба було вкрай обережно: як виявилося, деякі з таємничих утворень мали надзвичайно гострі листки-леза. Змушений весь час видивлятися цю небезпечну через свою міцність і малопомітність зброю, майор не одразу помітив, що значна частина зали вже залишилася позаду. Зненацька Елліс стиснула його лікоть і вказала кудись угору. Відчувши напад нудоти, майор побачив на верхівці одного зі скляних дерев тіло Гарві Голдена, розіпнуте на шипастих гілках. Прозорі голки, що наскрізь пронизали череп, проросли з очниць, кришталеве вістря стирчало з роззявленого рота. Трохи далі забарвили прозорі стовбури темною кров’ю ще два трупи, впізнати які було неможливо, якщо не підходити ближче…

Саме цієї миті прозвучав напрочуд знайомий голос, що луною відбився від кам’яних склепінь і, здавалося, змусив кришталеві стовбури задзвеніти:

— Нарешті з’явилися, друзі!

Ще кілька кроків — і Ґріффіт уперся в тонку прозору стіну п’ятнадцяти футів заввишки. За нею, посеред вільного від скляної рослинності простору, стояв містер Ніколас Ентоні Вітгем, баронет. Коли б не дещо пошарпаний за час подорожі одяг і скуйовджена зачіска, можна б було припустити, що цей джентльмен, від якого так і пашить здоров’ям і самовдоволенням, щойно повернувся після поїздки на води, а не брав участь у виснажливому поході.

— Так, знаю, знаю — вас затримав один неприємний сюрприз. Його раніше зробили мені самому, тож я розумію ваші почуття. Ох, наш доктор, чесний служака… Неймовірно, чи не так, приятелю? Розрахунок був простий: пожертвуй одним агентом, і ворог буде певен, що в зародку придушив зраду. Коли цей ваш Голден спіймався на тому, що намагався зазирнути в мої записки… не вперше, гадаю… я вирішив, ну, тепер інші вільні від підозр. Яка мана, еге ж? Варто було мені розв’язати задачку, а цей чортів любитель шахів уже готовий був передати результати своєму справжньому покровителеві. На жаль, щоб розібратися в усіх можливостях гідритів, потрібен час, а фора у мене виявилася зовсім не такою вже великою. Але, приятелю, ви й не уявляєте…

— Де Джемаль? — урвав задовгу промову Ґріффіт.— Де наш містер N?

— Ви стоїте на ньому. Точніше,— баронет захихотів,— на ньому стоїть наша люба міс Пейл. Здебільшого.

На цих словах майор мимоволі позадкував, проте ніяких ознак наявності людського тіла на підлозі під ногами не помітив. Спочатку. Придивившись, він розгледів тонкий шар сіруватого попелу, розсипаного на чорних плитах.

— Маю визнати, він змусив мене попрацювати. Ви мали рацію, Елліс, вести детальні записи — небезпечна звичка. Чудово, що відтепер я ніколи не матиму такої необхідності. Але цей турок… навіть того, кому відомо зовсім небагато, кого хоч би частково визнали своїм машини, вже важко знищити. Ні, більше я такої помилки не припущуся. Мої записи знищено. І тут скоро нічого не залишиться.

Містер Вітгем обвів рукою залу, і Ґріффіт помітив, що тут — і тільки тут — стіни святилища не були зовсім гладенькими. Їх на півтори висоти людського зросту вкривали письмена, креслення, малюнки. Зала була бібліотекою… точніше — однією-єдиною книгою з кам’яними сторінками, що були заповнені глибоко прорізаними символами. Але зараз літери давнього письма плавились, поверхня чорних блоків на очах оберталась на бруд, випромінюючи сильний жар, який раніше й відчули вони з Елліс. Настанови Старих Людей, що пережили тисячоліття, танули на очах.

— Ніхто не зможе дібрати ключ до цієї могутності… Ох, якої могутності! Якби ви тільки знали, приятелю… не Себек — я помилився. Але як я тільки міг уявити… не Себек — то лише один із багатьох його слуг, але Амон — усюдисущий, всевидющий, всевладний. Я ніби в центрі божественної думки — вона проникає всюди… В усі закапелки землі, аж до розпечених надр, до найвищих хмар… і в інші простори, що лежать за межами трьох вимірів… а їх багато, як же багато! Я можу побачити все, що захочу, почути все, що забажаю. Мені навіть не потрібні очі й вуха — картини народжуються в моїх нервах, оминувши недосконалі органи чуття… Втім, я, либонь, збережу їх, ці органи. На пам’ять. Як і моє тіло. Хоча знадобляться деякі зміни… втім, це не має значення.

Містер Вітгем набрав повні груди повітря й розвів руки, мовби думав злетіти. Цієї миті майорові цілком могло б здатись, що той схибнувся, але побачене виразно свідчило, що слова патрона хоч би частково правда.

— Моїм бажанням нема перешкод. І ніхто не зможе кинути мені виклик,— вів далі баронет.— Усе, про що я мріяв, і більше, більше… Напевно, є лиш одна небезпека.

— Яка ж? — запитала Елліс, уперше заговоривши відтоді, як увійшла до зали.

— Ви, моя люба. Ви бачили мої давні розрахунки, вам відомо, де шукати. Звичайно, без знань, які я тут почерпнув, знайти ключ майже неможливо, та все ж. Ви принаймні розумієте, у якому напрямі шукати. Драконові Діти не здібні до математики, але раптом ви можете відшукати когось, хто якимось дивом наштовхнеться на правильне рішення. Такого я дозволити не можу…

— Дозволити? — у голосі міс Пейл зазвучала гірка іронія.— Хіба ви не обіцяли розділити порівну скарби Себека між нами?

— Не вдавайте з себе наївну. Хіба ж у вашому віці… Я не збираюсь узалежнювати свою владу — і своє життя — від забаганок жінки… яка й не людина навіть. Та ні. Коли ви ще маєте, що сказати, люба,— кажіть. Пізніше у вас такої можливості не буде.

— Заждіть, патроне, що ви маєте на увазі? — втрутився майор.— Ваше небажання ділитися таємницями цілком зрозуміле. І не скажу, що воно несподіване. Але ж ви не збираєтесь…

— Убити нашу відважну воїтельку? Звичайно, не лише збираюсь, але й уб’ю. І звільніть мене від вашого обурення, приятелю. Якби ви тільки знали, якими дріб’язковими здаватимуться всі аргументи, які ви маєте намір навести, тепер, коли…

— Припиніть! Ви говорите серйозно?!

— Чому ж ні? Ну-ну, не стискайте так міцно рушницю, кулям не пробити криги, створеної Себеком. Структура цієї речовини була змінена… Е, ви справді хочете спробувати?

— Облиш.— Елліс пригнула до землі ствол Ґріффітового карабіна. Вона трохи зблідла, але якимось дивом зберігала холоднокровність.— Це він слушно каже. Але помиляється в іншому. Я — не єдина загроза, ні. Хто, гадаєш, знищив Старих Людей? Усіх до останнього? Хто обернув пережилих на почвар — тих, що живуть під Лихим Серцем? Адже це вони — стародавні творці. Те, що від них лишилося. Якщо бачиш усе, поглянь і на них. Уважно. Ти й сам невдовзі станеш таким.

— Саме цього я маю намір уникнути. Старі Люди побилися між собою, тому що всі вони володіли знаннями, що мають належати одному. З того, власне, й почався їхній занепад… Звичайна людська історія.

Міс Пейл розсміялася коротким лихим сміхом.

— Ти так думаєш, га? Насправді вони стріли ворога, з яким не зуміли впоратися. Попри всю свою могутність. І ворог цей усе ще чекає за межами світу. Рано чи пізно він запустить у тебе свої пазурі.

— Бажаєте налякати мене страшними казками, моя люба?

— Казками? Ото вже ні. Пам’ять Драконових Чад сягає далеко в минуле. Далі за людську. І про деякі речі ми знаємо більше від вас…

— Годі, годі. Я вже вгадав ваші наступні слова. Ви бажаєте стати моєю радницею, щоб захищати мене від невідомої загрози з потойбічного світу. А знаєте, Елліс, можливо, я й погодився б на це. Раніше, коли ще не розумів, які потужні гідрити. Але не тепер. Хай вам буде відомо, друзі мої, я можу зазирнути не лише в будь-який куточок світу, а й у віддалене минуле. Сукупність гідритів — це ще й колосальне сховище пам’яті. Як я й казав… Але воно більше, ніж можна уявити. Таке, що ніяким Втраченим не снилося. Від чого загинув Старий Народ? От зараз достеменно й дізнаємось. Попереджений — озброєний, так би ви сказали?

Руки містера Вітгема злетіли й почали стрімко рухатись, немовби ловили невидимих комах, що пурхають навколо, або перебирали уявні книжки на так само уявних полицях. Очі рухалися в очницях, стежачи за чимось недоступним для інших, як очі кота уві сні. Губи вимовляли слова й віддавали накази мовою дивного звучання, в яку час від часу вплітались уривки англійських фраз:

— Так-так, історія… ви й гадки не маєте, що це таке насправді… о, війна… вітаю, війна таки була. Боюся, тут ви помилились… чи, певно, хотіли ввести мене в оману, чи не так, моя прямодушна воїтелько? Ні, стривайте, тут іще щось… гм…

Баронет знову забурмотів незрозумілі слова, його пальці рухалися все швидше, і він дужче, ніж досі, скидався на божевільного. Ґріффіт знову засумнівався, чи справді всюдисущі механізми посилають якісь видіння його (вочевидь, уже колишньому) покровителеві. Чи їх породжує сама лише хвора уява.

— Що означає «заборонено»?! — зненацька закричав містер Вітгем.— Я тут господар! Ану… гм, це що означає? «Бацила-судження»? «Хвороба знання»? Я поки не так добре володію мовою древніх,— іронічно-виправдувальним тоном пояснив він, на мить відриваючись від свого дивного заняття.— Але дайте лише час… ну от! Так… я готовий у вас перепросити, міс Пейл. Вони справді-таки виявили щось в одному з далеких закутків Усесвіту, щось таке, що викликало війну. Гм… що ж це? Якийсь скарб? Цікаво, що могло спокусити їх — всемогутніх… Мало не богів? Так-так, знову «заборонено»… але я — єдиний спадкоємець. Мені належить усе!

Знову безглузде мугикання, дивні жести. Ґріффіт скоса глянув на свою супутницю — на його подив, та не намагалася нічого зробити, а лише похмуро стежила за діями баронета. У куточках губ міс Елліс Пейл зачаїлася посмішка така зловісна, що кожен, побачивши таку, насамперед подумав би про негайний відступ. Найліпше — до заздалегідь укріплених позицій.

Сам майор уже кілька разів оглянув вигнуту прозору стіну, намагаючись знайти вразливе місце, проте безрезультатно: жодної пробоїни він так і не побачив. Не височіло поблизу від неї жодного достатньо високого скляного стовбура, яким можна було б підійнятися вгору й перескочити через гребінь монолітної перешкоди. Якби мандрівники здогадалися відшукати в таборі кілька динамітних шашок, можна було б спробувати перекинути їх із запаленим ґнотом на той бік, проте їм якось не спало на думку озброїтись вибухівкою. Таких помилок припускаються навіть досвідчені полководці — і теж іноді платять за них дуже дорого.

— Ага, ось воно! — зненацька вигукнув містер Вітгем.— Ні, міс Пейл, боюся, мені не знадобиться ваша допомога. Мої маленькі слуги цілком можуть самі виконати все, що потрібно. Зараз поглянемо. «Заборона», «обережність»… я сам знаю, що треба бути обережним. Та нащо мені самому лізти в цю діру… У цю чужу сферу буття? Я й так нікому не дозволю шукати там зброю проти мене. Боюся, міс Пейл, тепер я маю не менше, а більше причин… позбутися вас. Але вам, приятелю, я, либонь, збережу життя. Ви мені чимось симпатичні, до того ж, ладен закластися, наша воїтелька не розповіла вам нічого цінного, що дізналася з моїх записів. З її недовірливістю… зараз подивимося, що там за скарб… О так, можна ж поглянути на все очима того, хто побував там раніше від вас? І жодної небезпеки. Як можуть зашкодити синематографічні картинки, навіть набагато доскона…

Містер Вітгем затнувся, дивлячись удалину. За кілька митей на обличчі його проступило здивування, брови зійшлися до перенісся, а щелепи стиснулись. І раптом, ніби за помахом магічного жезла, вираз подиву змінився несказанним, пекельним жахом. Здавалося, баронет хотів скрикнути, але йому відібрало голос, із горла вирвався лише здушений клекіт. Він позадкував і здійняв руки, ніби захищаючись від страхітливого видовища, а тоді вп’явся пальцями у свої очі. Марно: хіба ж не сам він щойно сказав, що образи приходять до нього, оминаючи звичайні органи чуття? Бризнула кров — страхітливо спотворене лице судомно здригалось і стало ще страшнішим. У немислимих корчах містер Вітгем повалився додолу, й далі роздираючи собі лице. Кров пішла йому горлом, рухи слабшали. Ґріффіт, який лише зараз помітив, що вже якийсь час стоїть, притиснувшись лицем до скляної стіни, трохи відступив і скоса глянув на Елліс. Відчувши, що на неї дивляться, амазонка відірвалася від споглядання агонії свого нездійсненого вбивці та сказала голосом суворим і втомленим:

— Ось зброя, яку передав мені аванк. Когось із ворогів Ніколас слухати не став би. А мої слова пробудили його цікавість. Його самовпевненість. Навіть думки в нього не було, ніби щось у змозі зашкодити повелителеві світу, ні…

— Але що з ним?

Елліс відвернулася, нарешті, від тіла, яке ще слабко здригалося за прозорою стіною, і відповіла:

— Коли Старі Люди дізналися про незримі дороги між просторами, то вирушили ними. І аж на дні світу випадково відкрили те, що не призначено людині.

— Що це було?

— Пекло? Безодня? Жах? Велике Зло? — Міс Пейл слабко всміхнулася.— Ні. Слова звучать так по-дурному. Пишномовно. Так неправильно. Хай би що то було, воно одним своїм дотиком убило багатьох. А інших обернуло на божевільних. Усезнання зіграло з ними поганий жарт. Отрута поширилася миттєво — силою Себека. Від однієї свідомості до іншої. «Хвороба суджень» — так назвав її Ніколас? Спочатку полягли допитливі, далі ті, хто намагався їм допомогти. Вони пробували всіляко захиститись, але це їх не врятувало. Відлуння безумства підточувало тих, хто був обережнішим за інших. Поволі так, день за днем. Але божевільні й далі могли керувати механізмами. І почалася війна. Без мети, без кінця. Почався великий занепад.

— О, і давно ви це дізналися?

— Зовсім нещодавно. Від водяника там, у печерах.

— Але для чого він усе розповів?

— Тому що… Ні, ходімо звідси,— Елліс озирнулася.— Тут нам нема чого робити. Записи знищено. Ніколас мертвий. Фейсал теж. Скарбу більше не існує.

Вона мала рацію — процес руйнування не зупинився із загибеллю того, за чиїм повелінням був розпочатий. Так само, як скляний ліс не перетворився миттю на воду і життя не повернулось у скам’янілі тіла стрільців. Останні символи зникли зі стін на очах подорожніх, і щойно це сталося, жар почав слабшати, а поверхня стін знову стала твердою. На щастя, разом зі знанням Старих Людей перестав існувати й містичний знак, що перегороджував прохід через галерею Втраченій Расі. Як видно, містер Вітгем не завдавав собі клопоту розрізняти вирізані в камені письмена, і тепер Елліс могла повернутися в наос так само вільно, як і будь-який смертний. Але перед тим вони перейшли до зали з басейном, де сіли по-східному на підлогу над непорушною водою — майже «super flumina Babylonis»{89}. І хоч на очах їхніх насправді не було сліз, на душі був важкий тягар. Сама лише думка про необхідність підніматися на гірський перехід, а потім долати джунглі, болота, не маючи з собою ніякої здобичі, окрім сумних спогадів, думок про загиблих і уламків зруйнованих надій, навіювала найчорнішу меланхолію.

— Уся річ у союзникові цього турка,— почала, нарешті, амазонка свою розповідь, бо мовчати і далі здавалося ще гіршим.— У нашому містері Х. Він дуже древній і могутній. Дав йому в оруду мергвісів, водяника, навіть Викрадачів Сердець. І сказав, що потрібен певний ритуал влади. Щоб краще командувати. А Фейсал погодився. Насправді те дійство дозволило б керувати ним. Він став би маріонеткою, щойно підкорив би собі силу Себека. Бездумний посередник між містером Х і механізмами Старих Людей.

Ґріффіт спохмурнів. Усе, що сталося, дещо притупило його розумові здібності. Він напружився, відчуваючи, що в кожному разі краще якось відволіктися від недавно бачених картин.

— Але чому містер Х не перетворив його на маріонетку відразу? — спитав він, трохи поміркувавши.

— О, я знаю ці… так, ти не віриш слову «чари»… суть цієї месмеричної процедури. Шляху назад немає. Вистріли — і кулю вже не повернути у ствол. Якби вони заволоділи його розумом, маріонетка лишилася б маріонеткою довіку. Якщо тільки назавжди не обрізати нитки. Проте ляльки не мислять, ні. Не розв’язують математичних головокруток. Не опановують чужих мов. Спершу Фейсал мав навчитися віддавати команди Себеку. Хоча б не занадто складні. А вже потім пастка б замкнулась. І команди почали б віддавати йому самому.

— Але чому водяник пішов проти своїх союзників?

— А… він не зрадник, ні. Аванк отримав таємний наказ — якщо Фейсал буде близький до загибелі, знищити Ніколаса за всяку ціну. І він вирішив узяти мене у спільниці. Нічим не ризикуючи — обернути цей секрет проти Фейсала ми б не змогли. Того було попереджено. Ще в Каїрі. Після бійні в печері водяник вирішив, що турок своє відспівав. Тоді настав час виконати інші накази містера Х. Якщо влада не дістанеться його слузі — нехай не дістанеться нікому. От він і поспішив озброїти нас. Знав, що Ніколас насамперед піде проти мене. І що знищить усі записи. Це ж так по-людськи.

— А ви? Ви знали, що він так учинить?

— Здогадувалася.

— Та все ж вирушили в експедицію разом із ним? Своїм ворогом?

— Сподівалася весь час бути поруч. Стежити за кожним його кроком. Ми частіше ризикуємо, ніж люди. І все йшло як треба, поки «Меркатор» усе нам не зіпсував. А потім ще довелося йти через печери.

Поки тривала бесіда, вираз безнадії поволі зійшов із обличчя міс Пейл.

— Печери, о так… я їх не забуду. Але скажіть, наш мокрошкірий союзник не сказав вам, де ховається той таємничий Втрачений містер Х?

— Десь у Каїрі. У якійсь норі під ним. Я казала, що Драконові Чада не мають королів, не мають уряду. Це справді так… Але часом вони збираються в подобу… Ватаг? Банд? Братств? Не знаю, як правильно вашою мовою. Таке братство — ми говоримо Коло — може встановити свій лад у якомусь краю. Проте цей лад часто багатьом не до вподоби. Містер Х хотів за допомогою сил Себека розбити нічних господарів Каїра. Але сам до часу витикатися не наважувався. Ще б пак. Він могутній, але не всесильний. Тому й діяв потайки, через своїх слуг. І Дітей Землі, і Драконових Чад. А ті й собі будували плани: намагалися перехитрувати одні одних і свого повелителя. Хтозна, як давно це почалося. Я зараз подумала — пароплав, «Меркатор»… він міг пройти повз мілини, якщо хтось здійняв річкові води. Хтось такий, як наш аванк. Раптом цей корабель опинився тут, на річці, не випадково? І були експедиції, про які ми не знаємо?

— Можливо, правда ваша,— майор зітхнув.— А як цей могутній Втрачений інтриган вивідав таємницю загибелі тих, хто створив гідритів?

— Хто знає? Я не лукавила, ні — ми пам’ятаємо про минувшину краще за людей. Можливо, він уже тоді ходив по землі… У дні, коли укладали плити, на яких ми зараз сидимо.

— Чи ж може таке бути? Втім, так… імовірно, можливо все.

— Бачу, ти на шляху до мудрості.

— Напевно. Але мудрість невіддільна від знання, тому поставлю ще одне питання: що це таке — настільки жахливе, що йому немає імені? Один погляд, одна спроба зрозуміти яке нестерпна? Що побачив містер Ніколас Ентоні Вітгем?

— Не знаю. І не хотіла б дізнатися. Нехай ця таємниця залишається таємницею. Занадто вона страшна.

— Навіть для вас? — недовірливо перепитав Ґріффіт, який уперше почув від міс Пейл, що на білому світі, чи хай навіть за його межами, щось її відверто лякає.

— Навіть для мене, так.

— Ну що ж, коли так, то облишмо це. І краще виберемося звідси, не до душі мені цей склеп… Наче мавзолей цілого народу. І пам’ятник тому… неназваному. Тому, що стерло його з лиця землі.

— Так і є.

Шлях до притвору святилища виявився хоч довгим і важким, але не настільки, як побоювався майор. А коли царина деформованого простору лишилася за спиною, йому здалося, що до міс Пейл остаточно повернулося звичне життєлюбство. Вочевидь, вона вважала, що вийти живою зі стількох небезпек — уже хай і скромна, та все-таки нагорода. Коли Ґріффіт запитав її про це, Елліс відповіла з усмішкою:

— Ну, ти якраз із порожніми руками не залишишся. Я виплачу тобі обіцяну винагороду. У подвійному розмірі. У мене лишились довіреності, я можу користуватися певним капіталом. Кошти Ніколас виділив немалі. І дещо я лишила в Хартумі на схов у нашого річкового капітана. У його дружини, точніш. Її мати-нубійка свого часу вдосталь розповідала про мешканців ночі… Доньці тепер і на думку не спаде їх дурити. Бачиш, те, що в нас не вірять люди,— щастя. Але й віра має свої переваги. Якщо заслужити добру репутацію. Або недобру…

Амазонка знову посміхнулася — бешкетно і зухвало.

— Ну а я… не вперше дістаю дулю з маком замість великої нагороди. І так, твоя правда — кинути виклик долі та вийти з поєдинку на своїх двох — уже немало.

— Винагорода не надто мене турбує,— відповів майор. Він забарився посеред коридору, за яким починався притвор і де очікував на їхнє повернення, мабуть, уже знеможений нетерплячкою Стівен Міллз.— Але, знаєте…

Емріс Ґріффіт затнувся, як знічене хлоп’я, і вкотре пам’ять повернула йому рядки Кітса:

And I awoke, and found me here
On the cold hill side.{90}

— Якби я бажав якої нагороди, то хіба лише щоб ви не зникали так само раптово, як La belle dame sans merci.

— Не хвилюйся, ні. Я не зникну,— сказала Елліс несподівано м’яко.— Доки не виведу вас до Нілу. Поки ми не зійдемо на борт пароплава. Не дістанемося Хартума… і потім. Ти доторкнувся до світу, що зазвичай прихований від людей. А світ цей дізнався про тебе. Життя твоє тепер зміниться. І ліпше комусь скеровувати тебе першим часом. До того ж я обіцяла дати тобі кілька уроків чаклунства.

— Я мав на увазі не це.

— Не лише це, хочеш сказати? Тільки, думаю,— вона лукаво подивилася йому в очі,— ти ще розкаєшся у своїх бажаннях, cymro.

Перш ніж майор устиг відповісти, Елліс повернулася до нього спиною й легкою ходою увійшла до притвору.

— Агов, Стівене, де ти?

— Міс Пейл? Командире? Живі? — долинуло згори, з платформи.

— А ти думав — мерці тебе кличуть?

— Та тут усяке може трапитись.

— Спускайся. Допомогти тобі?

— Нє, відійшов трохи. Сам собі раду дам.

Ґріффіт побачив, як інженер іде сходами, неквапом, але цілком упевнено. Карабін він тримав навпереваги, а вигляд мав схвильований.

— Тут док Ріваль пробігав недавно. Я до нього гукаю, а він у мене смалить. Так чухрав, наче йому цілий чортівський шабаш на п’яти наступав. І слухати не став.

— І не дивина. Він виявився зрадником. Таємним союзником Фейсала… Ідріса Джемаля,— майор ступив назустріч Міллзу і дружньо стиснув йому плече.

— Чорт… А інші де? — здивувався той, дивлячись у бік коридору.

— Ми не знайшли… нікого живого.

— Он воно як? — спохмурнів інженер.— Паскудно.

— Нічого доброго,— погодився Ґріффіт. На той час він уже вповні усвідомив — настане час, і привиди супутників іще навідають його, та не раз. Із цим нічого не вдієш, але він певною мірою навчився миритися зі втратами. Нехай усе ще не вмів ставитися до них із цілковитою байдужістю, яку не раз бачив у інших.

— Доля наша…— озвався Міллз, відгадавши його думки.— Моряк залишається в морі, й легіонер — він і собі в ліжку не вмирає. Я от ніяк не жду такого кінця.

— Ніхто з нас його не діжде,— голосом, сповненим філософського спокою, висловила свою згоду міс Пейл. Вона понишпорила в одній з розкурочених пак із майном експедиції й вийняла повну до половини пляшку.— Згадаймо тих, хто зберіг честь. І в Хельґард{91} боягузів і зрадників.

— Так, згадаймо полеглих,— з готовністю погодився інженер.

— Хоча одного зрадника забувати не будемо, ні. Цей лікарчук може підстерегти й підстрелити. Дорогою назад. Була в нього яка зброя, крім револьвера?

— Нє, не бачив,— похитав головою Міллз.— Він нічого з табору не поцупив. А то! Мчав же, тільки п’яти виблискували.

— Добре. Що скажеш, cymro, вистежимо його?

— Ні, годі смертей.

— І нехай. Сам він не зуміє вибратися до Нілу. Не зможе відкрити прохід, ні. Нехай лишається в джунглях.

Вирок, попри все, здався майорові суворим, проте він заспокоїв себе тим, що скасувати його в кожному разі непросто. Спершу слід було відшукати доктора й розпочати з ним перемовини, які той вести точно не має наміру. Можливо, отямившись, Ріваль добре усвідомить, у яку халепу вскочив. І тоді дорогою назад мандрівникам слід чекати не кулі з кущів, а принижених благань про вибачення й допомогу. Якщо, звісно, він наважиться покластись на милість колишніх союзників…

Але, так чи інакше, цей клопіт належав майбутньому, і поки що Ґріффіт із легкою душею викинув його з голови.

Ніхто з мандрівників не бажав довше, ніж треба, залишатись у святилищі, сповненого відлуннями темної минувшини. Але, поміркувавши, вони вирішили все ж затриматися в таборі, щоб відновити сили перед дорогою назад. До того ж сюди навіть найтемнішої ночі не насмілились би прийти людожери з печер. А оскільки чорні склепіння все ж викликали в усіх трьох непевну відразу, попоїсти друзі влаштувалися на верхньому щаблі сходів, що вели до храму.

Настала призахідна пора — не забарвлена відтінками яскраво-червоного, як колись на нільському березі, де майор Ґріффіт уперше почув про суданське святилище, а вбрана у шати ніжних блідо-золотих і блакитнуватих відтінків. Зелень хащів біля гірського підніжжя потемніла, контури круч пом’якшали. Потім мандрівники побачили на небесному склепінні вечірню зорю, що здавалася набагато більшою, ніж вони бачили на звичних їм землях.

Поглянувши на цей неправдоподібно яскравий небесний вогник, Ґріффіт подумав, яким же дивним може виявитися людське життя. Ось він сидить тут, у якійсь потойбічній частині світу, біля входу до храму, древнішого за найдавніші перекази, і спокійно вечеряє. Праворуч від нього — запеклий шукач пригод, а як кинути оком ліворуч, можна побачити тонкий профіль істоти, що геть не належить до роду людського. Сам він зовсім нещодавно дістав смертельну рану й у дивовижний спосіб був зцілений, бачив людей, перетворених на кригу чи попіл, а трохи раніше — на бридких підземних почвар. І все це нітрохи не заважає йому відчувати смак кларету, тепло останніх сонячних променів і холод плити, на якій сидить. Відчувати так багато…

Він зітхнув і відпив із зім’ятого бляшаного кухля.

¹ Сандал — вузьке парусне судно з однією або двома щоглами. Повернутися

² Зараз його частіше називають Гезіра (Джезіра), що перекладається просто «острів». Повернутися

³ Драгоман — тут це слово позначає провідника й перекладача. Повернутися

⁴ Джованні Баттіста Бельцоні (1778–1823) — італійський мандрівник, археолог-любитель; Жан-Жак Ріфо (1786–1845) — відомий каїрський скупник нелегально добутих єгипетських старожитностей. Повернутися

⁵ Дагабія — різновид популярної на Нілі пасажирської вітрильної барки. Повернутися

⁶ Чичисбей — в Італії XVIII–XIX століть — супутник заміжньої жінки, який (з відома чоловіка) супроводжував її в громадських місцях. Повернутися

⁷ У ті часи, як і тепер, це слівце означало дані «на чай» гроші, хабар або винагороду за послугу і було відоме європейцям, що відвідували Єгипет, краще за будь-яке інше. Повернутися

⁸ Ідеться про Департамент Військової розвідки (Military Intelligence Department). Повернутися

⁹ «Сьогодні свято святого Кріспіна…» — рядок із монологу Генріха V, проголошеного напередодні битви при Азенкурі: Вільям Шекспір, «Генріх V», акт IV, сцена 3. Повернутися

¹⁰ Доктор Вільгельм Йоганн Карл Едуард Штибер (1818–1882) — прусський поліцейський чиновник, організатор розгалуженої розвідувальної мережі, служби військової контррозвідки, що дістав від Отто фон Бісмарка прізвисько «короля нишпорок»; відзначався крайньою нерозбірливістю в засобах. Повернутися

¹¹ 20 жовтня 1899-го відбулася битва між загоном бурів під командуванням генерала Лукаса Меєра і британськими силами під орудою генерала Пенна Саймонса. Англійцям вдалося захопити пагорб Талана-Гілл — одну з ключових позицій бурів, але ціною великих втрат. Повернутися

¹² Ідеться про Семюела Джонсона, англійського поета і критика; широко відомий його афоризм: «Патріотизм — останній притулок негідника». За свідченнями сучасників, Джонсон мав на увазі не щирий, а фальшивий патріотизм політикана — це також підтверджує його есе «Патріот. Звернення до виборців Великої Британії». Повернутися

¹³ Тель Ель-Кебір — місце розгрому повстанців Ахмета Арабі-паші. Повернутися

¹⁴ Жан-Франсуа Шампольйон (1790–1832) — французький історик, засновник єгиптології. Повернутися

¹⁵ Експедиційний корпус послали до Судану для евакуації Хартума, обложеного повстанцями Мухаммеда Ахмеда, борця за незалежність, який оголосив себе «Махді», тобто «Месія». Обороною міста керував генерал Чарлз Гордон. Погано спланована й підготована рятувальна операція, попри безсумнівну відвагу її учасників і здобуті ними перемоги, завершилася провалом: допомога спізнилась, а хартумський похід став однією з найбільш значних на той час невдач британської армії. Повернутися

¹⁶ Мати Всесвіту — одна із назв Каїру. Повернутися

¹⁷ Реїс — тут капітан. Повернутися

¹⁸ Йа сіді — «мій пане», шанобливе звертання у арабів. Повернутися

¹⁹ «Ель-Каззаб» можна перекласти як «Брехун». Повернутися

²⁰ Натяк на епізоди першої англо-афганської війни (1838–1842). Повернутися

²¹ Алі Зібак — казковий шахрай і шукач пригод, ватажок розбійників Каїра й Багдада. Повернутися

²² Червоний дракон — символ Валлісу, батьківщини майора Ґріффіта. Повернутися

²³ Ви валлійка? Повернутися

²⁴ Койне — загальногрецький діалект, що склався приблизно в часи походів Александра Македонського. Повернутися

²⁵ Cymro — так називають себе валлійці; крім того, це слово (у множині «Cymry») перекладається як «родич», «земляк». Повернутися

²⁶ Камбрія — одна зі старовинних назв Валліса. Повернутися

²⁷ Cymraes — валлійка. Повернутися

²⁸ Керніу — півострів Корнуолл мовою Валліса. Повернутися

²⁹ Манау — так валлійці називають острів Мен. Повернутися

³⁰ Придайн — Британія валлійською. Повернутися

³¹ Клебер Жан Батист — комендант окупованої військами Наполеона частини Єгипту. Убитий у Каїрі 17 червня 1800 року. Повернутися

³² Людина розумна прихована (але також «темна», «похмура»). Повернутися

³³ Цілком можливо, це був Артур Мейчен (Мекен) — валлійський письменник, перекладач і окультист, автор низки творів у жанрі надприродних жахів. Повернутися

³⁴ Вдова — народне прізвисько королеви Вікторії, що з’явилося після смерті 1861 року принца Альберта. Повернутися

³⁵ Джон Вільям Вотергауз (1849–1917) — англійський художник-прерафаеліт. Повернутися

³⁶ Зустрів я панну у лугах, / Красу гаїв, дитину фей; / З-під довгих локонів палав / Огонь очей (перекл. В. Мисика). Строфа з балади Джона Кітса «La belle dame sans merci» (1819). Баладу проілюстрував, зокрема, Вотергауз. Повернутися

³⁷ Приблизно наведені слова з «Віщування вельви» («Старша Едда»). Повернутися

³⁸ Буття (1:2). Повернутися

³⁹ Cymraeg — валлійська мова. Повернутися

⁴⁰ Євангеліє від Івана 8:32.— Прим. ред. Повернутися

⁴¹ Брітомарта — персонаж поеми Едмунда Спенсері «Королева Фей» (1596), дівчина-лицар.— Прим. ред. Повернутися

⁴² Відступ десяти тисяч — історичний марш десяти тисяч грецьких найманців, що поверталися на батьківщину з Месопотамії після битви при Кунаксі (401 р. до н. е.). Повернутися

⁴³ Михай Хоробрий (1593–1601) — господар Волощини з 1593 року і до своєї трагічної смерті. Повернутися

⁴⁴ Стригої, морої — в румунських народних переказах різновиди нечистої сили. Повернутися

⁴⁵ Каблограма — телеграма, передана через підводний кабель. Повернутися

⁴⁶ Восьма заповідь — «Не вкради». Повернутися

⁴⁷ Деяніра, дружина Геракла (Геркулеса), з дитинства вчилася володіти зброєю й билася разом із чоловіком проти дріопів. Повернутися

⁴⁸ Солдатами Французького Іноземного легіону. Повернутися

⁴⁹ Гай Фокс — один із учасників «Порохової змови», 1605 року намагався за допомогою порохової міни підірвати будівлю англійського парламенту. Повернутися

⁵⁰ Фернандо (Ферранте) д’Авалос д’Аквіно д’Арагон (1489–1525) — знаменитий італійський кондотьєр. Повернутися

⁵¹ Фуззі (фуззі-вуззі, фаззі-ваззі) — приблизно перекладається як «кучерявий»: у кінці XIX — на початку XX ст. зневажлива назва африканців, насамперед суданців, зокрема племені хадендоа, примітною ознакою членів якого були складні зачіски. Повернутися

⁵² Верстат Жаккара — ткацький верстат із програмним управлінням, розроблений Жозефом Марі Жаккаром (1752–1834) 1808 року; програму, що визначала візерунок на тканині, вводили за допомогою металевих перфокарт. Повернутися

⁵³ Машина Беббіджа — англійський математик Чарлз Беббідж (1791–1871) розробив кілька проєктів механічних обчислювальних машин, зокрема «аналітичної машини» — прообразу комп’ютера. Повернутися

⁵⁴ «Таємниці пана Синтеза» (1888) — науково-фантастичний роман Луї Буссенара (1847–1910). Повернутися

⁵⁵ Бробдінгнег — країна велетнів у «Мандрах Гуллівера» Джонатана Свіфта. Повернутися

⁵⁶ «Папірус Весткар» зараз належить до колекції Берлінського музею єгипетського мистецтва. Повернутися

⁵⁷ Карта Голлеріта (Hollerith card) — те саме, що й перфокарта. Названа за прізвищем американського інженера Германа Голлеріта (1860–1929), що розробив перший статистичний табулятор із метою прискорити обробку результатів перепису населення, який проводили в США 1890 р. Сама ідея використовувати для підсумовування інформації перфокарти належала Джонові Біллінгсу. Голлеріт заснував фірму, яка займалася розробкою та продажем табулюючих систем, а 1924 року (після низки змін) перетворилася на всім тепер відому корпорацію IBM. Повернутися

⁵⁸ Inter canem et lupum (лат. «між псом і вовком») — час сутінок. Повернутися

⁵⁹ Катаракт — широкий, але невисокий водоспад, поріг. Повернутися

⁶⁰ Томмі Аткінс — загальноприйняте ім’я для британського солдата. Повернутися

⁶¹ Іспанське ім’я Керубін походить від слова «херувим». Повернутися

⁶² Блокулла (швед. Blåkulla) — острівець неподалік від узбережжя Швеції. За легендою, чаклуни й відьми справляли на ньому шабаші. Повернутися

⁶³ На добраніч! (Фр.) Повернутися

⁶⁴ Права частка печінки (лат.). Повернутися

⁶⁵ Ангареб — різновид ліжка, що являє собою дерев’яну раму з натягнутою мотузяною сіткою. Повернутися

⁶⁶ «Буря і натиск» (нім.). Повернутися

⁶⁷ Дитя підмінене (валл.). Повернутися

⁶⁸ Одилічна (одічна) сила — згідно з ученням барона Карла фон Райхенбаха (1788–1869) — вітальна сила, властива живим істотам. Повернутися

⁶⁹ Флоренс Кук (1856–1904) — відома англійська жінка-медіум, яка брала участь у спіритичних сеансах та експериментах із матеріалізації, організованих Вільямом Круксом. Повернутися

⁷⁰ Аґостіна Сараґоська — Марія Аґостіна Доменеч, національна героїня Іспанії, під час облоги Сараґоси військами Наполеона 1808 року відкрила вогонь із гармати (всі артилеристи на той час загинули) проти ворожого наступу; Боадіцея (Боудікка) — бритська королева, яка очолила 61 року повстання проти римлян, постать вельми популярна у вікторіанській Англії. Повернутися

⁷¹ Дії Апостолів 2:20.— Прим. пер. Повернутися

⁷² «Янгол у домі» (англ. «The Angel in the House») — поема Ковентрі Петмора, написана 1854 року, оспівує чесноти ідеальної дружини вікторіанської доби. Повернутися

⁷³ Хто мовчав, коли міг заперечити, вважається згодним. Повернутися

⁷⁴ Німер — так у Судані називають леопардів. Повернутися

⁷⁵ Лорд Рутвен — персонаж повісті Джона Вільяма Полідорі «Вампір» (1819), аристократ-вампір, який пізніше став героєм готичних творів низки інших авторів (наприклад, див. роман Кіп’єна Берара «Лорд Рутвен — вампір» (1820), п’єсу Александра Дюма-батька «Вампір» (1851)). Повернутися

⁷⁶ Путті — обмотки (від хінд. «патті»), узвичаєні в британській армії, а також у низці інших армій світу. Повернутися

⁷⁷ Пояс Сема Брауна — пояс із портупеєю, винайдений, як припускають, генералом британської армії Семом Брауном під час служби в Індії, після того як він втратив у бою руку. Повернутися

⁷⁸ Тесеракт — куб, який існує в чотирьох просторових вимірах; термін уперше вжито в книжці Чарлза Хінтона «Нова доба думки» (1888), яка розглядає, зокрема, потенційну можливість сприйняття людиною третього виміру. Повернутися

⁷⁹ Англо-зулуська війна 1879 року.— Прим. пер. Повернутися

⁸⁰ Заклинання (лат.). Повернутися

⁸¹ Королева Маб — королева фей в англійському фольклорі. Повернутися

⁸² Африти, мариди, гульї, кутруби — різні фантастичні мешканці арабських легенд і казок. Повернутися

⁸³ Ellylldan — за повір’ями Валліса — мандрівні вогники ельфів, що ночами збивають самотніх перехожих з дороги. Повернутися

⁸⁴ Псевдонім (фр.).— Прим. ред. Повернутися

⁸⁵ Нідхуґ (Нидхьоґґ) — у скандинавській міфології — хтонічне чудовисько, дракон, що вічно гризе один із коренів світового дерева Іґдразіла (Іґґдрассіля). Повернутися

⁸⁶ Флегетон — у «Божественній комедії» Данте пекельна річка, наповнена киплячою кров’ю. Образ запозичений із античної міфології. Повернутися

⁸⁷ Гіпокауст — опалювальна система, популярна в античному світі, являє собою систему труб під підлогою та стінами, у яких циркулює гаряче повітря. Повернутися

⁸⁸ Наос (від гр. ναός — «святилище») — центральна частина храму. Повернутися

⁸⁹ «Над вавилонськими ріками» — перші слова 136 псалма: «Над вавилонськими ріками, там ми сиділи й ридали, як згадували Сіон». Повернутися

⁹⁰ «Прокинувсь я, і ось я сам / На холоднім схилі». Повернутися

⁹¹ Хельґард (Хельхейм, Хель) — пекло, світ мертвих у скандинавській міфології, куди потрапляють люди, не визнані героями й не допущені у Вальгаллу. Повернутися