На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Девідові Каліччіо присвячується

Усталеність не тотожна моральності, а впевненість у власній непогрішимості не є релігією. Критикувати першу зовсім не означає загрожувати другій.

Шарлота Бронте (1847 р.)

Із суто практичної точки зору аборт можна визначити як переривання вагітності на стадії нежиттєздатності плода.

Доктор медицини Г. Дж. Болдт (1906 р.)

Розділ 1
ТОЙ, ЩО НАЛЕЖАВ СВЯТІЙ ХМАРІ

У лікарні хлоп’ячого відділення притулку для сиріт, що у Святій Хмарі{1}, штат Мен, за надання імен новонародженим відповідали дві медсестри, котрі, крім усього іншого, слідкували і за тим, аби їхні крихітні пеніси добре заживали після обов’язкового обрізання. У ті дні (а то були 1920-ті роки) всім хлопчикам, які з’являлися на світ у Святій Хмарі, робили обрізання, оскільки лікар притулку мав чималі клопоти (із різних причин) із лікуванням необрізаних солдат під час Першої світової війни. Цей лікар, який був також і завідувачем відділення для хлопчиків, особливою релігійністю не відзначався: для нього обрізання було не обрядом, а суто медичною процедурою, що проводилася з виключно гігієнічною метою. Звали цього лікаря Вілбур Модрина, і, попри те, що від нього завжди виходив легенький дух ефіру, одна із сестер, думаючи про нього, час від часу згадувала тверду, довговічну деревину хвойного дерева з такою самою назвою. От тільки імені Вілбур вона терпіти не могла; її глибоко ображала навіть сама думка про те, що таке ідіотичне ім’я, як Вілбур, може поєднуватися з таким солідним деревним прізвищем як Модрина.

Друга медсестра вигадала собі, що закохана в лікаря Модрину, й коли наставала її черга давати ім’я немовляті, вона частенько називала його Джоном Модриною або Джоном Вілбуром (її батько звався Джоном), або ще Вілбуром Волшем (Волш — таким було дівоче прізвище її матері). Попри кохання до лікаря Модрини, його прізвище завжди залишалося для цієї жінки лише прізвищем, і коли вона про нього думала, то не уявляла собі ніяких дерев. Ім’я Вілбур їй подобалося своєю зручністю, адже воно однаково добре звучить і як ім’я, і як прізвище. Коли ж ім’я Джон їй набридало, або коли друга медсестра дорікала їй вбогістю уяви, то вона зрідка спромагалася на щось оригінальніше, ніж Роберт Модрина чи Джек Вілбур. (Вона, вочевидь, не здогадувалася, що «Джек» частенько вживається як прізвисько для «Джона»).

Якби нашого героя називала ця нудна та причмелена своєю уявною закоханістю медсестра, він, найімовірніше, зробився би Модриною або Вілбуром в одній із можливих комбінацій із Джоном або Робертом, що зробило би його життя зовсім нудним. Але того разу імена новонародженим давала друга медсестра — і він зробився Гомером Криницею.

Батько цієї медсестри займався бурінням криниць, справою важкою і чесною, що потребувала терплячості і точності в рухах, і, на її щире переконання, володів усіма цими якостями. Тому слово «криниця» для неї було пов’язане із серйозністю, поважністю, навіть якоюсь глибинною фундаментальністю. А Гомером звався один із незлічимих котів, яких тримали в її родині.

Ця друга медсестра,— а звали її Анжелою,— дуже рідко повторювалася, даючи імена своїм підопічним; навпаки — бідолашна сестра Една примудрилася створити трьох Джонів Вілбурів і навіть двох Джонів Модрин Третіх. Сестра Анжела зберігала в пам’яті невичерпний запас позбавлених дурості милозвучних слів і зі старанністю та успіхом використовувала їх для прізвищ: Клен, Лан, Цеглина, Пагорб, Вузлик, День, Повінь{2} (але було їх набагато більше), і трохи менш вражаючий перелік імен, почерпнутий із родинних анналів прізвиськ уже покійних, але пристрасно люблених домашніх тварин (Фелікс, Фаззі, Смокі, Сем, Снові, Джо, Керлі, Ед тощо).

Для більшості сиріт, ясна річ, ці вигадані медсестрами імена були тимчасовими. Хлоп’яче відділення сиротинця могло похвалитися кращими цифрами у звітах про всиновлюваність, аніж дівоче; адже хлопчикам було легше підшукати родину ще в немовлячому віці, і багато-хто з них навіть не знав імені, даного йому однією з добрих сестер; часто рано всиновлені хлопчики взагалі не пам’ятали ані сестри Анжели, ані сестри Едни — перших у світі жінок, які здували з них порошинки. Ба більше, лікар Модрина суворо дотримувався правила, згідно з яким прийомним родинам не повідомляли імен, які вигадували сестри з такою ревністю. У Святій Хмарі вважали, що, залишаючи сиротинець, дитина має відчувати радісний щем початку нового життя; але, якщо хлопчика довго не всиновлювали і він затримувався у притулку на довший час, сестрі Анжелі та сестрі Едні, як і самому лікареві Модрині, було нелегко змиритися з тим, що їхній Джон Вілбур, Джон Модрина (а тим паче Фелікс Пагорб, Керлі Клен, Джо Вузлик або ж Смокі Повінь) решту життя називатимуться зовсім не так, як було призначено медсестрами.

Причиною того, що Гомер Криниця зберіг дане йому при народженні ім’я, було те, що він надто багато разів повертався до Святої Хмари після невдалих спроб усиновлення, і працівники сиротинця були змушені змиритися з Гомеровою налаштованістю зробити Святу Хмару своїм єдиним справжнім домом. Нелегко було на це наважитися, але сестра Анжела й сестра Една і, врешті-решт, навіть лікар Вілбур Модрина були змушені визнати, що Гомер Криниця належить до Святої Хмари. І тоді вони облишили будь-які спроби підшукати цьому впертюху нову родину.

Сестра Анжела, котра обожнювала котів і сиріт, одного разу зауважила, що Гомер Криниця, напевне, дуже полюбив придумане нею ім’я, оскільки так уперто виборював собі право його не втратити.

Містечко Свята Хмара у штаті Мен майже все дев’ятнадцяте сторіччя було звичайним табором лісорубів. Табір із роками перетворився на селище, що виросло довкруж лісопильного заводу, побудованого в річковій долині, що полегшувало прокладання перших доріг і транспортування важкого обладнання. Першими тутешніми поселенцями були франко-канадці — лісоруби, пилярі та звалювальники лісу, потім з’явилися трелювальники, сплавники, за ними повії, волоцюги, злодії, а вже потім було побудовано церкву. На початку табір лісорубів називали просто «Хмарами» — через те, що стояв він у низині, і хмари над ним подовгу не розходились. Ранками над бурхливою річкою висів густий туман, а за три милі вище за течією ревіли пороги, і повітря в околицях первісного табору було насичене водяним пилом. Коли сюди прийшли перші лісоруби, безжальному знищенню лісів заважали лише незліченні хмари чорних мух і комарів; ці пекельні створіння надавали перевагу густим туманам безвітряних долин внутрішніх районів Мену перед морозним повітрям гірського Мену чи сонячністю приморського.

Лікар Вілбур Модрина, котрий був не лише лікарем і завідувачем хлоп’ячого відділення в сиротинці (саме він і заснував цей притулок), добровільно поклав на себе обов’язки літописця містечка. Згідно із записами лікаря Модрини, табір лісорубів «Хмари» зробився Святою Хмарою «тільки тому, що ревні католики, які населяли глухі закутки штату Мен, пристрасно віддавалися інстинктивному потягу чіпляти слово “Святий” до будь-чого так, ніби цей прикметник був здатен надати шляхетності всім тим речам, що не могли би зробитися шляхетними природним способом». На час створення його літопису (через півстоліття після появи перших лісорубів) табір уже перетворився на досить велике селище біля тартака. Ліс на багато миль довкола був вирубаний, колоди більше не захаращували річку, зникли хижі, у яких тулилися скалічені лісоруби,— ті, що впали з дерева чи були ним придавлені. Тепер погляд притягували до себе високі й ошатні штабелі свіжорозпиляних дощок, що сушилися під імлистим, затуманеним сонцем. Усе селище було припорошене тирсою та деревним пилом, найчастіше невидимим неозброєним оком, але який дає про себе знати астматичним свистом дихання, чханням і постійною сверблячкою в носах місцевих мешканців. На зміну синцям та переламам прийшли порізи, садна, шрами; місцеві терпеливці гордовито демонстрували глибокі рани (а інколи й відсутність певних частин тіла), завдані гострими зубцями механічних пилок. Пронизливе виття пилорам було так само природним для Святої Хмари, як тумани, випари, вологість, що виснажують населення внутрішніх районів Мену довгими та холодними, із рясними снігопадами, зимами та створюють нестерпну задушливу спеку влітку, коли найвищим благословенням здаються поодинокі шалені зливи із грозами.

Весни у цій частині Мену не існує зовсім, якщо не брати до уваги тієї пори березня та квітня, коли розтає сніг і все потопає в непролазній багнюці. Отже, навесні життя в містечку завмирало; важкі вантажівки стояли дозвільно, вийти із дому не було жодної можливості, переповнена талими водами ріка мчала донизу, наче вчаділа, тому і шлях водою для містян лишався відрізаним. Із весною до Святої Хмари завжди приходило лихо: пиятики, сварки, бійки, розпутство, зґвалтування, самогубства. Лише у місцевих проституток була гаряча пора; щедрий весняний посів давав багаті сходи, і святохмарівський сиротинець працював на повну.

А що ж із осінню? У докладній хроніці подій, що стосувалися сиротинця, лікар Модрина писав і про осінь. Усі його записи, окрім тих, що починалися зі слів: «Тут, у Святій Хмарі…», розпочиналися зі вступної фрази: «В інших місцях на Землі…» «В інших місцях на Землі,— писав лікар Модрина,— осінь — це час урожаю. Восени збирають плоди весняно-літньої праці, роблять запаси продуктів на довгий період, коли природа спить і будь-яке зростання завмирає, на той час, що його називають зимою. Тут, у Святій Хмарі, осінь триває лише п’ять хвилин».

Але якої погоди можна чекати від місця, де сам собою з’явився сирітський притулок? Чи можна уявити подібний заклад поблизу фешенебельних курортів? Хіба з’явився би сиротинець у праведному містечку?

У своєму щоденнику лікар Модрина демонстративно виявляв консервативну ощадливість у використанні паперу. Він писав дрібним, стислим почерком з обох боків аркуша, заповнюючи геть усю сторінку. Лікар Модрина був не тією людиною, щоби залишати береги. «Тут, у Святій Хмарі,— писав він,— хто, на вашу думку, головний ворог Менських лісів? Хто той негідник, що плодить нікому не потрібних дітей, захаращує річку топляком, перетворює плодючі долини на пустелю, роз’їдену повінями? Відгадайте, хто цей невситимий винищувач лісорубів із просмоленими руками та роздробленими пальцями, пилярів — рабів тартака, чиї долоні висохли та порозтріскувались, а від пальців залишилися самі лише спогади? І чому той ненажера вимагає дедалі більше й більше лісу?»

Цим головним ворогом для лікаря Модрини був папір, а точніше, паперова компанія «Рамзес». Для виготовлення дощок у лісі завжди вистачить дерев, розмірковував лікар Модрина, а от апетит компанії «Рамзес» непогамовний: дерев на неї не настачишся, особливо, якщо не робити нових лісових насаджень і врешті-решт, долина довкола Святої Хмари оголилася зовсім; там і тут поліз із землі підлісок — низькорослі сосни та осичник, не цікавий компанії, як і бур’яни, що густо засіялися довкола. Коли від Порогів-на-Третій-Милі й аж до Святої Хмари жодного придатного для перетворення на коштовні речі дерева не лишилося, коли сплавляти стало нічого, от тоді-то компанія «Рамзес» — паперовий флагман Мену — ввела Святу Хмару у двадцяте століття припиненням виробництва на паперовій фабриці та закриттям тартака і складу пиломатеріалів. Після чого вона з усіма лісорубами перемістилася нижче за течією ріки, щоби знищувати ліси далі.

Що ж після цього залишилося? Та сама гидка погода, тирса, зранені береги — величезні стовбури дерев, сплавляючись, ударялися об них і руйнували ґрунт; покинуті будівлі — лісопильний завод із проваллями вибитих вікон, готель-бордель із танцзалом на першому поверсі та приміщенням для азартної гри у бінґо на другому, декілька приватних дерев’яних будиночків і католицька церква для канадських лісорубів, новенька й охайненька, наче й не діяла всі минулі роки. Проте вона й не могла конкурувати зі святохмарівським готелем-борделем, танцзалом або навіть із грою в бінґо. Лікар Модрина у своєму щоденнику писав: «В інших місцях на Землі грають у покер, у теніс. А тут, у Святій Хмарі, грають у бінґо{3} на гроші».

Куди ж поділися мешканці Святої Хмари? Усі, хто працював на компанію «Рамзес», переїхали разом із нею. Та містечко не вимерло: залишилися найстарші та найнепривабливіші повії і народжені повіями діти. Не залишилось у Святій Хмарі й жодного, навіть найзатурканішого чи найнужденнішого зі служителів канадської католицької церкви. Бо вони мусили врятувати ще багато душ працівників многогрішної компанії «Рамзес» нижче за течією.

У своєму «Короткому літопису Святої Хмари» (так називався щоденник) лікар Модрина документально засвідчив, що принаймні одна з повій уміла читати й писати. З останньою баржею, що відпливала разом із компанією «Рамзес» у цивілізований світ, ця грамотійка відправила листа, адресованого так: «Будь-якому посадовцеві штату Мен, який відповідає за сиріт!»

Лист, як не дивно, дійшов до чиновника, який відповідав за сиріт. Він рухався інстанціями завдяки не лише «дивовижності змісту», як зазначив лікар Модрина, скільки відчайдушному благанню про допомогу в ньому. І врешті-решт потрапив до Ради охорони здоров’я штату Мен. Лист нікому не відомої повії підсунули, як наживку, наймолодшому членові ради — «пташеняті, яке щойно випурхнуло з гнізда, тобто з Гарвардської медичної школи» (як сам себе назвав лікар Модрина). Колеги в Раді вважали його безнадійно наївним лібералом і демократом. У листі було сказано: «У Святій Хмарі має бути чортів лікар, чортова школа, чортів поліцейський зі своїм чортовим законом, бо всі чортові мужики (а їх і раніше було небагато) звідси змилися і покинули безпорадних жінок та сиріток напризволяще!»

Головою Ради був старий лікар-терапевт на пенсії, щиро переконаний, що з усіх двоногих створінь на світі лише він і президент Тедді Рузвельт зроблені не бананом.

— Чому би вам не зазирнути у цю діру, га, Модрино? — звернувся він до свого молодого колеги, не здогадуючись, що це напівпрохання-напівнаказ дуже скоро обернеться для Ради штату створенням і фінансуванням іще одного сирітського притулку. А колись настане й той день, коли федеральній владі доведеться хряснути хвірткою. Але цього виявиться замало, і погляди попечителів звернуться до менш надійних джерел фінансування — до приватних благодійників.

Хай би там як, але саме в 1900-ті роки, коли двадцяте століття, таке ще юне й багатообіцяюче, тільки починало свою переможну ходу планетою (торкнувшись і внутрішніх районів штату Мен), лікар Модрина узявся за лікування застарілих виразок Святої Хмари. Ця робота була ніби навмисно створена для нього. За майже двадцятирічний термін керівництва сиротинцем лікар полишив його тільки одного разу,— коли почалася Перша світова. Але навряд чи на війні він був кориснішим. І правда: кому ще можна було доручити виправлення зла, спричиненого паперовою компанією «Рамзес», як не людині, котра носить ім’я хвойного дерева, непідвладного плину часу?

У себе в щоденнику, на самому його початку, лікар Модрина писав: «Чи є на світі придатніше місце для самовдосконалення та боротьби з оточуючим злом? Зло тут не просто квітне пишним цвітом. Можна сказати, що воно тут майже панує».

* * *

У 192… році, коли новонароджений Гомер Криниця позбувся крайньої плоті та отримав таке звучне ім’я, сестра Една (та, що була закохана) і сестра Анжела (та, що закоханою не була) разом придумали для засновника святохмарівського сиротинця — прекрасного лікаря, місцевого літописця, героя війни (він мав бойові нагороди) і завідувача хлоп’ячим відділенням — цілком підхоже прізвисько. Вони прозвали його Святий Модрина. А й правда, чому б і ні? Це він силою свого авторитету назавжди залишив у Святій Хмарі Гомера Криницю, бо у всьому, що стосувалося притулку, був незаперечним авторитетом. Святий Модрина примудрився (і це у двадцятому сторіччі!) знайти місце у житті, де він був насправді корисним. А коли зрозумів, що від Гомера йому нікуди не подітися, почав і його виховувати на свій копил.

«Так от, Гомере,— сказав він, прийнявши це історичне рішення,— сподіваюся, ти приноситимеш користь».

І Гомер, скільки себе пам’ятав, завжди намагався приносити користь. Мабуть, це було властивістю його характеру. Перші Гомерові прийомні батьки повернули його до Святої Хмари, бо вирішили, що з дитиною щось не гаразд: хлопчик ніколи не плакав. Прокинешся вночі, скаржилися вони, а в будинку ані звуку. Але ж вони завели немовля, щоби позбавитися тиші! Вони притьмом кидалися до дитячої: чи він бува не помер? А Гомер тихенько лежав, жував губенята беззубими яснами, гримасував,— і все. Новоспечені батьки уявляли, як він годинами лежить так — мокрий та голодний — і мовчки все це терпить. Явно ненормальне явище!

Лікар Модрина намагався втлумачити їм, що діти у Святій Хмарі швидко звикають давати собі раду із труднощами і лежать ночами спокійнесенько, не скаржачись на відсутність уваги до себе. Як не лебеділи над вихованцями сестри Една й Анжела, вони фізично не встигали підійти до кожного немовляти, що плакало. І в сиріт не було заведено галасувати ночами. От тільки у глибині душі лікар Модрина усвідомлював, що Гомерова здатність утримуватися від плачу була рідкісною навіть для тутешнього вихованця.

Досвід підказував лікареві Модрині, що люди, котрі з такою легкістю можуть відмовитися від дитини, навряд чи здатні замінити сироті батьків. Через таку дрібницю вирішити, що їм підсунули ідіота! Тому він вирішив не розсипати перли перед свинями, пояснюючи що Гомер — міцне, здорове немовля, а значить, на нього чекає довгий та плідний життєвий шлях. І просто забрав малюка назад.

* * *

Другі прийомні батьки Гомера інакше реагували на його мовчазність, звичку жувати губенята й тихенько лежати в ліжечку. Вони взялися його бити, і регулярність цього биття врешті увінчалася чимось подібним до дитячого плачу. Плач і врятував Гомера від другої прийомної родини.

Якщо раніше Гомер був послідовним у виявленні стійкості й не плакав за жодних обставин, то тепер, коли збагнув, що прийомні батьки найбільше чекають від нього сліз і волань, зробив усе можливе, щоби бути корисним і задовольнити їхні бажання, і заволав на все горло. Оскільки лікар Модрина знав Гомера як тиху і врівноважену дитину, то, дізнавшись, що немовля зі Святої Хмари своїм воланням порушує спокій мешканців Порогів-на-Третій-Милі, дуже здивувався. Близькість цього містечка виявилася воістину щасливою, бо чутки про занадто крикливе немовля поширилися околицями вже тижні зо два й неминуче досягли вух сестер Анжели та Едни, які вважалися арбітрами всіх пліток і пересудів, що урізноманітнювали життя довколишніх лісових, річкових і паперових містечок. Почувши, що їхній Гомер не дає спати ночами жителям Порогів-на-Третій-Милі, і порівнявши почуте з тим, що самі про нього знали, вони одразу ж попрямували до Святого Модрини.

— Це не мій Гомер! — проголосила сестра Анжела.

— Він узагалі не здатний плакати, Вілбуре,— підтримала її сестра Една, яка ніколи не проминала нагоди зайвий раз проказати вголос дороге її серцю ім’я, за що сестра Анжела нерідко її ганила, адже вбачала у цьому недоречну фамільярність.

— Лікарю Модрино,— підкреслено офіційно і з нарочитою суворістю звернулася вона до нього,— якщо Гомер Криниця направду криком і плачем будить Пороги-на-Третій-Милі, це означає, що сім’я, до якої він потрапив, не інакше як припалює тільце хлопчика цигарками.

Цього, звичайно, не було: до подібних крайнощів прийомна Гомерова родина не вдавалася. Тліючі цигарки та взагалі куріння належали до найулюбленіших фантазій сестри Анжели. Вона ненавиділа тютюн і все з ним пов’язане: цигарка, що стриміла у когось із рота, пробуджувала в ній моторошні спогади. Одного разу до її батька зайшов франкомовний канадський індіанець побалакати про буріння колодязя і припалив цигаркою носа одній із її кішок. То була особливо лагідна киця на ім’я Банда,— у неї була смугаста мордочка, точнісінько як у єнота, і вона геть нічого не зробила поганого, тільки стрибнула індіанцеві на коліна. Сестра Анжела цим іменем не називала своїх святохмарівських немовлят, адже була переконана, що Банда — то дівоче ім’я.

Але родина з Порогів-на-Третій-Милі не була садистами у загальному розумінні цього слова. Немолодий чоловік, молода дружина та дорослі діти від попереднього шлюбу жили всі разом. Молода дружина дуже хотіла мати власну дитину, але їй ніяк не вдавалося завагітніти. І тоді було вирішено взяти сироту,— добре, що притулок майже поруч. От тільки існувала одна обставина, про яку родина не розповіла лікареві Модрині. Незадовго перед тим неодружена дочка чоловіка народила дитину, але доглядати за нею не вміла, та й не дуже-то, видно, хотіла, тож маля безупинно плакало. Родині, звичайно, це не подобалось, а дорослій дочці набридло слухати докори, тож вона взяла своє чадо й пішла геть, залишивши записку: «Остобісили ваші стогони. Не хочу чути, що моє маля завжди плаче. Думаю, коли я піду, ви не сумуватимете ні за плачем, ні за мною».

Але вони, як не дивно, засумували. Їм почало бракувати гарненького горластого немовляти та любої дурнуватої донечки, котра забрала його геть.

І от одного разу хтось із них, ніби між іншим, зауважив: «От би було добре, коли б у хаті знову плакало малятко».

Довго вони не думали і не вагалися. Родина вирушила до Святої Хмари і знайшла собі немовлятко.

От тільки цій родині зовсім не треба було брати найтихішого у притулку малюка. Гомер просто потрапив не в ту сім’ю. Його мовчання їх обурило, навіть образило. І тоді вони влаштували змагання, хто перший доможеться від немовляти крику, хто примусить його ревти спершу найголосніше, а потім і найдовше.

Уперше він заплакав від голоду. Але найдовше кричав від щипків і ляпасів. Залишилися, між іншим, і відбитки зубів, із чого у притулку зробили висновок, що маленького Гомера Криницю в прийомній родині навіть кусали. Та найгучніше кричав і плакав хлопчик із переляку. Родина навіть зробила відкриття: діти найбільше лякаються несподіванок. У цьому кожен із другої прийомної родини Гомера Криниці, як побачимо далі, досяг величезних успіхів, адже хлопчикове волання зробилося мало не легендою в Порогах-на-Третій-Милі, де через постійний гуркіт води взагалі важко будь-що розчути, а зробитися легендою — і поготів.

Ріка на порогах так шумувала, що містечко було, як не сумно, ідеальним місцем для вбивств: гуркіт води був здатний поглинути не лише крик, але й постріли, та і з мертвим тілом жодних проблем — варто лишень укинути труп у пінистий вир потоку, як його закрутить і понесе до самої Святої Хмари, що розташована за три милі нижче за течією. Отже, могутність волання маленького Гомера Криниці була тим більше видатною, що чуло його все містечко.

Майже рік сестрі Анжелі та сестрі Едні довелося наново привчати Гомера прокидатися серед ночі без плачу та не волати на всю горлянку через першу-ліпшу дрібницю. Чи рипне стілець, чи хряснуть двері, чи хтось раптово рушить у його напрямку — Гомер учиняв таке ревище, що випадковий відвідувач хлоп’ячого відділення міг би подумати, що потрапив не в сиротинець, а до катівні, де дітей піддають усім мислимим і немислимим тортурам.

— Гомере, Гомере! — заспокоював його лікар Модрина, а маленький скандаліст, увесь червоний від крику, лише набирав у легені повітря перед тим, як вибухнути черговою каденцією.— Через тебе нас звинуватять у дітовбивстві. А то, диви, можуть і взагалі зачинити.

Коли бідолашні сестри Една та Анжела познайомилися з родиною з Порогів-на-Третій-Милі, то, схоже, зазнали навіть більшого шоку, ніж Гомер Криниця. І навіть сам Святий Модрина довго не міг отямитися. Адже він особисто розмовляв із кожним членом цієї родини — і так жахливо помилився! Він зустрівся з ними ще раз, коли приїхав забирати Гомера назад до Святої Хмари.

До кінця життя пам’ятатиме лікар Модрина той панічний страх, що спотворив обличчя цих людей, коли він швидким кроком увійшов до будинку і взяв малюка на руки. Цей їхній страх змусив його замислитися над незбагненною двоїстістю ставлення дорослих людей до дітей, що назавжди залишиться для нього загадковою: з одного боку, людське тіло влаштоване так, аби хотіти дітей, а з іншого, розум людини, як правило, сумнівається і не хоче цього. Іноді розум не хоче дитину, а іноді трапляються, на жаль, настільки збочені люди, які вимагають, щоби жінка народила дитину наперекір власному бажанню. Заради чого? — запитував сам у себе лікар Модрина. Навіщо приводити у світ нікому непотрібних страждальців?

А бувають іще й такі, хто спочатку думає, ніби хоче дитинку, але потім не може або не вміє про неї подбати. Чим набиті мізки в такої людини? І кожного разу, розмірковуючи над цим, лікар Модрина пригадував перелякане на смерть сімейство з Порогів-на-Третій-Милі та чув ніби наяву моторошні волання маленького Гомера Криниці. Той, хто хоч раз у житті почув і побачив щось подібне, ніколи не примусить жінку народити всупереч її волі. «Ніхто на світі! — записав у своєму щоденнику лікар Модрина.— Хай би вони були навіть працівниками паперової компанії “Рамзес”».

Той, хто мав у голові бодай краплину здорового глузду, ніколи не намагався засуджувати аборти у присутності лікаря Модрини. А коли б ви раптом наважилися це зробити, то вам довелося би вислухати детальну розповідь про ті шість тижнів, що їх провів бідолашний Гомер у Порогах-на-Третій-Милі. І то була би виключно розмова, а не вчений диспут. Учені диспути лікар Модрина взагалі не сприймав. Вілбур Модрина був лікарем-акушером, але, коли його просили зробити аборт, він його робив — за умови, що операція не загрожувала здоров’ю жінки.

Тільки у чотири роки Гомер позбавився нічних жахіть, що супроводжувалися такими нападами волання, від яких прокидалися всі мешканці сиротинця, а одна нічна няня навіть звільнилася («Іще одного такого чергування,— заявила вона,— моє серце точно не витримає»). Ці волання так врізалися в пам’ять Модрині, що іще багато років вчувалися йому вві сні, і він, перевертаючись із боку на бік, бурмотів: «Гомере, Гомере, заспокойся, усе добре, усе гаразд…»

У Святій Хмарі, звісно, вночі завжди плакало якесь немовлятко,— не буває так, аби дитина не прокидалася вночі й не рюмсала,— але так голосно й так завзято, як Гомер, не плакав більше ніхто.

— Господи, волає так, ніби його живцем ріжуть на шматки,— казала сестра Една.

— Або припалюють цигаркою,— хитала головою сестра Анжела.

Але тільки Вілбур Модрина знав, які жахіття мучать ночами Гомера. «Він кричить так, ніби його знову і знову обрізають,— занотовував він у своєму щоденнику.— Раз у раз відрізають від його маленького пеніса шматочок за шматочком».

* * *

Третю прийомну родину Гомера Криниці, як і дві попередні, спіткала невдача з усиновленням. Ця сім’я володіла такими винятково шляхетними якостями, що коли хтось узявся би судити за нею про решту людства, то зробив би величезну дурницю. Вона була ідеальною в усіх сенсах, інакше лікар Модрина не віддав би цим людям Гомера. Після випадку із тими божевільними з Порогів-на-Третій-Милі лікар Модрина зробився дуже обережним.

Професор Дрейпер і його дружина, жінка років сорока, мешкали у Вотервіллі (штат Мен). У 193… році, коли Гомер переїхав туди, це було досить непоказне університетське містечко; але в порівнянні зі Святою Хмарою чи Порогами-на-Третій-Милі Вотервілль виглядав справжнім гігантом моралі та просвіти. Містечко було розташоване далеко від узбережжя, але не в долині, а на височині — тут уже починалися передгір’я, що надавало його мешканцям певних духовних переваг (як, скажімо, тим, хто живе на просторій рівнині чи на загубленому серед океану острові). Ці щасливці мають можливість немовби заглядати за край землі. Широкі горизонти і перспективи збагачують душу людини. Так, принаймні, вважав професор Дрейпер. Він був природженим педагогом.

Замкнуті зусібіч долини, розвивав він свою думку, обнесені, немов огорожею, лісом, що обмежує світогляд, мають властивість пригнічувати найвищі прояви людського духу та стимулюють ниці, дріб’язкові інстинкти.

— Ну от, Гомере,— казала в подібних випадках місіс Дрейпер.— Професор — природжений педагог. Сприймай його слова із дрібкою поблажливості.

Усі в родині звали її Матусею; Дрейпера ж ніхто, навіть дорослі діти та онуки, не називав інакше, як Професором. Навіть лікар Модрина не знав його імені. Попри всю схильність професора Дрейпера до моралізаторства і його вітіювату манеру висловлюватись, він, загалом, був людиною непоганою, легкою у спілкуванні, до того ж, слухати його завжди було цікаво.

— Мокрі черевики,— одного разу проголосив він, звертаючись до Гомера, є невід’ємною приналежністю штату Мен. Їх належить сприймати як даність. Ти, звісно, можеш залишити їх на підвіконні — на той малоймовірний випадок, якщо прогляне кволе менське сонце, і це, Гомере, безумовно, заслуговує на повагу як вияв оптимізму та позитивізму. Однак я би запропонував тобі вдатися до іншого засобу розв’язання проблеми мокрих черевиків, який — зауваж! — жодним чином не залежить від погодних умов і заснований на використанні більш надійного джерела тепла, а саме — пічки. Якщо взяти до уваги той факт, що взуття промокає саме в ті дні, коли немає сонця, то, погодься, пічка як метод розв’язання проблеми має низку незаперечних переваг.

— Із дрібкою поблажливості, Гомере,— нагадала хлопчикові місіс Дрейпер, яку і Професор завжди називав Матусею (а вона, як і всі інші, називала чоловіка лише Професором).

Навіть якщо Гомер Криниця і вважав просторікування Професора зарозумілим та незбагненним, він ніколи не скаржився. Навіть якщо студенти та колеги Дрейпера по кафедрі історії вважали його претензійним занудою і розбігалися, ледве помітивши його, наче кролики з-під носа добросовісного, але непрудкого мисливського собаки, це жодним чином не вплинуло на ставлення Гомера до першого в його житті чоловіка, котрий міг би замінити йому батька, і чия постать здавалася йому цілком гідною порівняння з лікарем Модриною.

Гомерове прибуття до Вотервілля супроводжувалося таким сплеском турботливості, якого він до того часу ніколи не зазнавав. Сестра Една та сестра Анжела приділяли йому увагу лише в екстрених випадках, а лікар Модрина радше виконував роль відстороненого спостерігача, хоча й любив Гомера всією душею. А місіс Дрейпер виявилася матусею з матусь: вона залишалася турботливою та уважною повсякчас. Вона вставала задовго до його пробудження і, поки він снідав, пекла пиріжки, що якимось дивом залишалися теплими в Гомеровій коробці для ланчів аж до полудня. Ба більше, вона сама возила Гомера до школи на велосипеді,— і то не шосейкою, а навпростець — пішохідними стежками. Це був, як вона казала, її моціон.

Після лекцій професор Дрейпер заходив по Гомера на шкільний спортивний майданчик. Часом здавалося, що розклад шкільних уроків спеціально складений так, аби останній закінчувався тоді ж, коли й остання лекція Професора,— і вони разом поверталися додому. Коли наставала зима (а вона у Вотервіллі наставала дуже рано), це перетворювалося на справжній похід на снігоступах, володіння якими Професор прирівнював до набуття навичок читання й письма.

— Використовуй і тіло, і розум, Гомере,— любив повчати Професор.

Легко зрозуміти, чому ця людина справила настільки позитивне враження на Вілбура Модрину. Професор Дрейпер міг би вважатися справжнім втіленням ідеї корисності.

Чесно кажучи, Гомерові подобалося це розмірене, позбавлене несподіванок існування. Сирота ще більше, ніж звичайні діти, потребує непорушного, передбачуваного життєвого розкладу. До всього, що триває, що видається незмінним і стабільним, сирота присмоктується так спрагло, як немовля до маминої цицьки.

Лікар Модрина керував хлоп’ячим відділенням святохмарівського сиротинця, вдаючись до якомога більшої кількості різноманітних правил. Він ніколи не відходив від раз і назавжди заведеного режиму дня. Сніданки, обіди та вечері подавались у суворо визначені години. Вечорами лікар Модрина читав уголос у спальні хлопчиків, починаючи та закінчуючи читання завжди в однаковий час навіть тоді, коли доводилося зупинятися на найцікавішому місці. Хлопчаки просили — ще трішки, хоч п’ять хвилиночок, але Святий Модрина залишався невблаганним. «Завтра продовжимо в той самий час»,— казав він під розчаровані зітхання. Він виховував у сирітах те, що здавалося йому головним,— відчуття стабільності життя. «Тут, у Святій Хмарі,— зазначав він у своїй хроніці,— дитина почувається захищеною, оскільки впевнена, що все обіцяне неодмінно здійснюється. Обіцянка для неї — це запорука завтрашнього дня. І вона живе, передчуваючи виконання наступної обіцянки. Тільки так, діючи повільно, але неухильно, можна виховати в сироти відчуття захищеності».

Це «повільно, але неухильно» якнайкраще описує спосіб життя Дрейперів. Кожна дія містила в собі корисний урок, у кожному кутку їхнього старого затишного будинку виявлялося щось варте уваги, щось таке, що могло чогось навчити або бути для чогось корисним.

— Це Руфус, він дуже старий,— знайомив Професор Гомера зі своїм собакою.— Це Руфусів килимок, його володіння. Коли Руфус спить у своїх володіннях, не буди його, якщо не хочеш, аби він тебе гризнув.

Кажучи це, Професор будив старезного пса, той вишкірювався, клацав зубами і спантеличено принюхувався, впізнаючи напівзабуті запахи минулого — так пахло колись від тепер уже дорослих дітей Професора, які обзавелися власними родинами та самі вже мали дітей.

Гомер познайомився з усіма ними в День подяки. Цей день у родині Дрейперів завжди перетворювався на грандіозне святкування, здатне пробудити в будь-якому іншому сімействі комплекс меншовартості. Матуся перевершувала себе у приготуванні смачнючих страв. Професор мав напоготові промови на будь-які мислимі та немислимі теми, як-от: переваги і недоліки білого та темного м’яса домашньої птиці, останні вибори, найзручніші конфігурації виделок для салату, переваги роману дев’ятнадцятого століття (не беручи до уваги всі інші переваги минулого століття), мистецтво правильного приготування соусу із журавлини, справжня сутність покаяння, користь фізичних вправ (включно з порівняльним оцінюванням рубання дров і катання на ковзанах) і смертоносна сутність пообіднього сну, що дорівнювався до семи смертних гріхів. Кожен вимудруваний вираз Професора його дорослі діти (дві заміжні доньки та одружений син) зустрічали схвальним хором голосів, у якому можна було розрізнити тільки окремі вигуки:

— Саме так, Професоре!

— Хіба не так і мусить завжди бути?

— Істинна правда, Професоре!

Ці доведені до автоматизму репліки виголошувалися із заздалегідь відміряним захватом і час від часу розбавлялися улюбленою приказкою Матусі: «Із дрібкою поблажливості. Із дрібкою поблажливості, прошу вас».

Гомер слухав це ритмічне переливання з пустого в порожнє, як інопланетянин, який силкується розшифрувати значення барабанного бою невідомого племені. Він раз у раз втрачав нитку розмови. Його душило безглуздя того, що відбувалося навколо. І лише набагато пізніше, коли Гомер зробився дорослішим, його гостро зацікавило одне питання: що саме викликало в ньому тоді більшу відразу — самовдоволення, інколи явне, інколи недбало приховане, чи ентузіазм, із яким ці вочевидь щасливі люди спрощували все на світі?

Поступово життя у Вотервіллі перестало подобатися Гомеру. Те, що там відбувалося, зробилося завадою на його шляху до самого себе, до того, ким він мусив колись стати. Йому пригадувалися святкування Днів подяки у Святій Хмарі. Так, вони були не такими веселими та смачними, як у Дрейперів, але в них було більше людяності, і Гомер пам’ятав, що у Святій Хмарі завжди відчував свою затребуваність. Там постійно перебував хтось, хто ще не вмів тримати ложки і кого потрібно було годувати. Бувало, хурделицею обривало електричні дроти — і тоді його обов’язком було запалювати по всьому будинку свічки та гасові лампи. Він допомагав мити на кухні посуд, разом із сестрами Едною та Анжелою заспокоював плачучих немовлят і навіть виконував обов’язки кур’єра лікаря Модрини — то була найвідповідальніша і найпочесніша справа у Святій Хмарі. Словом, у десять років, задовго до того, як лікар Модрина вимовив ті славетні напутні слова, Гомер уже давно виплекав у собі почуття власної корисності.

Що ж тоді робило День подяки у Дрейперів так разюче відмінним від Дня подяки у Святій Хмарі? Як кулінарка Матуся не мала собі рівних; отже, річ була не в їжі, котра в Святій Хмарі, щиро кажучи, не вирізнялася вишуканістю чи багатством. Може, справа в молитві подяки? У Святій Хмарі молитва подяки промовлялася досить просто та прозаїчно, адже лікар Модрина був людиною нерелігійною.

— Будьмо вдячні…— починав він і робив паузу так, ніби й направду роздумував, за що би подякувати. А трохи згодом виголошував: — За все те добре, що ми щоденно отримуємо.— На цих словах лікар Модрина стримано оглядав усіх покинутих і небажаних довкола себе і промовляв зміцнілим голосом: — Будьмо вдячні за те, що в нас є сестра Анжела та сестра Една. За те, що ми маємо вибір; за можливість почати усе спочатку,— додав він одного разу й подивився на Гомера.

Одним словом, молитва вдячності у Святій Хмарі вирізнялася зрозумілістю висловлювань і стриманістю — характерними рисами лікаря Модрини.

А от у Дрейперів молитва вдячності була дивним і досить довготривалим дійством, що, очевидно, пояснювалось особливим, притаманним цій родині розумінням сутності покаяння. Професор наполягав, що істинне покаяння завжди слід починати із проголошення себе грішником. Молитву подяки Професор розпочинав словами: «Повторюйте за мною: я грішний, я сам собі огидний, але я висловлюю подяку за всіх членів моєї родини!» — і всі хором повторювали ці слова, навіть Гомер, навіть Матуся, яка у цьому випадку не вставляла свого улюбленого: «Із дрібкою поблажливості, прошу».

Святохмарівський сиротинець був не дуже сентиментальним місцем, але молитва подяки промовлялася там від щирого серця. Дещо геть інше Гомер уперше помітив у родині Дрейперів знову ж таки на День подяки. На відміну від Святої Хмари, життя у Вотервіллі спочивало на міцних підвалинах, діти та онуки були бажаними. У чому ж тоді мусили каятися ці люди? Можливо, щастя і талан завжди супроводжуються почуттям провини? Прізвище Модрина (як пояснили Гомерові) означає хвойне дерево. Але тоді Богові (у Вотервіллі його без кінця згадували) пасувала би назва чогось набагато міцнішого — криги чи, наприклад, скелі. Бог Дрейперів був Богом тверезості, але День подяки у Вотервіллі, на подив Гомера, увінчався справжньою пиятикою.

За висловом Матусі, того дня Професор «добряче перебрав». Це, схоже, означало, що він перевищив свою звичну денну дозу алкоголю, від якої, додала Матуся, він бував просто напідпитку. Обидві заміжні доньки й одружений син, як із неприємним здивуванням виявив Гомер, також перебрали. День подяки був неабияким святом, отож Гомерові (й онукам) дозволили піти спати пізніше, і він виявився свідком кумедної вистави. Хлопчик і раніше чув, засинаючи, вовтузіння на сходах, стуки, рипіння, шурхотіння, чийсь притишений докірливий голос. Виявилося, що голос належав Професорові, який протестував проти насильницьких дій Матусі, котра тягнула його вгору сходами до спальні, де підіймала на руки і не дуже ввічливо вкладала в ліжко, демонструючи неабияку фізичну силу.

— От що значить регулярно тренуватися! — вигукнув дорослий одружений син перед тим, як випасти із зеленого шезлонга і простягтися на килимку поруч зі старим Руфусом, немовби отруєний насмерть.

— Яблуко від яблуні не далеко відкотиться! — вигукнула одна із заміжніх доньок. Друга ж заміжня донька не сказала на це нічого, бо мирно спала у кріслі-гойдалці, опустивши пальці до других кісточок у майже повний келих, що, неначе канатоходець, балансував у неї на колінах.

Залишені без догляду онуки із радісним задоволенням знехтували весь мільйон домашніх правил і заборон. Здавалося, що всі напутні промови Професора на День подяки втратили актуальність.

Гомер Криниця, якому ще не виповнилося і десяти років, піднявся до себе в кімнату й ліг у ліжко. Щоби заснути, він часто вдавався до перевіреного засобу: пригадував один дуже сумний епізод із життя Святої Хмари, а саме — від’їзд матерів із лікарні сиротинця, чия будівля архітектурно сполучалася з відділенням для хлопчиків довгим сараєм (там свого часу зберігалися запасні диски до циркулярних пилок). Було ще дуже рано і зовсім темно, падав сніг, підсвічений вогнями фургона, що стояв біля дверей лікарні. Гомер завжди погано спав, часто прокидаючись удосвіта — саме тоді, коли під’їжджав фургон, що привозив зі станції працівників притулку — кухарок, прибиральниць і першу зміну лікарняного персоналу. Фургон, власне, був списаним вузькоколійним залізничним вагончиком, узимку його ставили на полозки, перетворюючи на величезні, запряжені кіньми сани. Іноді снігу на дорозі було мало, і тоді полозки зі скреготом висікали з бруківки снопи іскор (їх змінювали на колеса тільки тоді, коли наставала весна). На саморобному сидінні поряд із закутаним у декілька пледів візником горів ліхтар, його яскраве, але нерівне світло скидалося на полум’я смолоскипа, тоді як усередині вагончика ледь жевріли якісь слабенькі вогники.

Того ранку Гомер побачив, що осторонь від фургона тупцяють у снігу декілька жінок, чекаючи, доки з нього вийдуть ті, хто щойно приїхав. Гомер жодної із цих жінок не знав, вигляд вони мали пригнічений і ніби присоромлений. Працівники і працівниці сиротинця, що виходили з вагона, намагалися триматися від них подалі, а одна прибиральниця навіть зронила якусь грубість. Що саме, Гомер не розчув, але жінок як поривом вітру відкинуло від кривдниці. Вони піднімалися до вагона з опущеними головами, не дивлячись одна на одну, навіть не перемовляючись. А візник, як здавалося Гомерові, веселий і добросердий дядько, завжди готовий до балачок із будь-яким пасажиром за будь-якої погоди, мовчав, ніби набрав води в рота.

Гомер дивився, як вагончик повільно розвертається і рушає мерзлою дорогою до станції. Крізь погано освітлені віконця було видно, що одні жінки ховають обличчя в долонях, інші сидять байдуже, скам’яніло, як на похороні, боячись поворухнутися, щоби не втратити самовладання.

Того ранку Гомер уперше побачив мам, які назавжди залишили своїх небажаних дітей у Святій Хмарі. Спершу він їх майже не розгледів, але добре, що бачив зараз, коли все вже було позаду, а не напередодні, у день приїзду, із величезними животами, пригнічених тяжкою турботою. Вигляд у них був зовсім не такий, як у людей, які скинули нарешті важкий тягар, його власні очі були свідками цього. Ніколи в житті не бачив він нещасливіших істот; і, напевно, подумав тоді Гомер, не випадково вони залишають сиротинець цієї темної передранкової години.

Тієї ночі, що завершувала святкування Дня подяки у Дрейперів, Гомер, аби швидше заснути, подумки дивився на цих матерів, які чекали на снігу фургон, але цього разу бачив більше, аніж насправді. Коли заснути не вдавалося, він супроводжував цих жінок на шляху до залізничної станції, сідав із ними в потяг, супроводжував до їхніх помешкань; він відшукував серед них і свою матір і йшов за нею. Найважче було уявити, який вона має вигляд, де живе, звідкіля родом, чи повернулася в рідні місця. Але ще важче було уявити свого батька. Як вона повернулася до нього, якщо взагалі повернулася? Як і багатьом сиротам, Гомерові здавалося, що він часто зустрічає своїх батьків, але ті його не впізнають. Коли Гомер Криниця був маленьким, його багато разів ловили на тому, що він, розширивши очі, дивиться на чужу жінку, інколи з явною любов’ю, інколи з інтуїтивною ворожістю.

— Припини, Гомере,— казав йому в таких випадках лікар Модрина.— Просто не думай про це, і все.

Та навіть коли Гомер Криниця зробився дорослим, він частенько помічав, що тим самим запитальним поглядом дивиться на жінку, яка проходить повз.

Тієї ночі у Вотервіллі він так відчайдушно вдивлявся в образи батьків, що, здавалося, наступної миті вони матеріалізуються; але саме тоді він, знеможений, заснув. Гомера безцеремонно розбудив один з онуків, трохи старший за нього хлопчик. Гомер зовсім забув, що тієї ночі ділитиме з кимось ліжко, бо будинок переповнений гостями.

— Ану посунься,— зажадав хлопчик.

Гомер посунувся.

— І навіть не думай діставати з піжами свого півника,— додав хлопчик, хоча, ясна річ, підстав для такої заяви в нього не було.— Знаєш, що таке содомія? — трохи помовчавши, спитав хлопчик.

— Ні,— відповів Гомер.

— Та знаєш, не бреши. У Святій Хмарі ви всі цим займаєтеся. Пораєте один одного! Лише спробуй доторкнутися до мене, як полетиш назад до сиротинця без свого півника,— пригрозив хлопчак.— Я його відріжу і згодую собаці.

— Руфусові? — запитав Гомер Криниця.

— Авжеж, йому, брехло нещасне,— відповів хлопець.— Будеш іще брехати, що не знаєш про содомію?

— Не знаю,— повторив Гомер.

— Але дуже хочеш, аби я тобі показав, еге ж?

— Та ні, краще не треба,— сказав Гомер.

— Хочеш, хочеш,— заявив хлопчак і спробував зґвалтувати Гомера Криницю, котрий ніколи в житті не бачив і навіть не чув про можливість подібної брутальності.

Цей онук освоїв техніку содомії у дуже дорогій приватній школі, от тільки кричати на всю силу легень його там не навчили. Натоміть Гомер, який іще немовлям оволодів цим важливим мистецтвом, негайно вирішив удатися до свого знаменитого волання, і вже за мить воно вирвалося за межі сонного будинку. Цей крик розбудив Матусю, яка спала сном праведниці (інші ж Дрейпери перебували у відключці), і, звичайно, всіх онуків, які були молодшими від Гомера і, до того ж, не знали про його легендарну здатність. Спричинилася справжня паніка. Навіть старий Руфус, і той із переляку заклацав зубами.

— Святий Боже! Що тут коїться? — видихнула Матуся, ввірвавшись до Гомерової кімнати.

— Він хотів мене гоцнути, от я йому і врізав,— заявив учень дуже дорогої приватної школи.

Гомер же, який цієї миті силкувався вгамувати свою легендарну здатність волати і знову повернути її на сторінки історії, ще був маленьким хлопчиком і не знав, що власним онукам дорослі довіряють більше, ніж узятим із сиротинця годованцям.

«Тут, у Святій Хмарі,— писав лікар Модрина,— не надається значення походженню. Це жорстоко і принижує гідність. На жаль, в інших місцях на Землі сирота, чий родовід лишається невідомим, завжди викликає підозру».

Матуся відлупцювала Гомера так вправно, що його попередня родина з Порогів-на-Третій-Милі могла би брати в неї уроки цієї справи. Потім вона залишила його до ранку в котельні; там було сухо, тепло, стояла розкладачка, що влітку брали із собою в походи.

А ще там сушилося багато пар взуття, одна з яких належала Гомеру. Знайшов він і майже сухі шкарпетки, що були йому до ноги. Знайшовся там і теплий, майже сухий комбінезон. Гомер вдягнув і його. Він розумів, що Матуся і Професор надто високо цінують репутацію своєї родини і не здійматимуть галасу через якусь там содомію. Тож якщо він хоче повернутися до Святої Хмари, а він уже хотів це зробити, то діяти треба швидко й самостійно.

Власне, під час екзекуції Матуся натякнула Гомерові, як його надалі виховуватимуть, аби вилікувати від содомії, і додала, що не має сумнівів в успішності цього виховання. У котельні вона наказала йому стати навколішки перед розкладачкою і повторювати за нею дивну Професорову молитву вдячності.

— Я грішний, я сам собі огидний,— повторював за Матусею Гомер, відчуваючи брехливість кожного слова. Бо ще ніколи він настільки не подобався собі. Ще трішки — і він зрозуміє нарешті, хто він, ким він є і яку користь зможе приносити у житті. Він був упевнений, що відбутися це може лише у Святій Хмарі.

Потім Матуся поцілувала Гомера на ніч і сказала:

— Не надавай значення, Гомере, всьому, що скаже про це Професор. Просто завжди стався до його слів із дрібкою поблажливості.

Гомер Криниця вирішив не чекати того уроку, що надасть йому Професор із приводу содомії. Він вийшов із котельні надвір; снігу випало до коліна, але це не зупинило хлопчика. Професор Дрейпер дуже ретельно навчав його методів долання снігових просторів пішки.

Гомер Криниця виявився відмінним снігоходцем. Дуже скоро він вийшов на головну вулицю, що привела його на широке шосе, що зникало вдалині. Уже розвиднілося, коли біля нього пригальмувала перша вантажівка, що везла колоди. Саме те, що потрібно, вирішив Гомер.

— Мені треба до Святої Хмари,— сказав він водієві.— Я заблукав і не знаю, куди йти.

У 193… році кожний лісозаготівельник знав, де розташована Свята Хмара. Але хлопчик ішов у протилежний бік.

— Ти йдеш не туди, малий,— сказав водій Гомерові.— Розвернись і зупини машину, що їхатиме у зворотному напрямку. А ти насправді зі Святої Хмари? — запитав водій. Він, як і ще багато-хто, вважав, що діти зазвичай тікають із сиротинця, а не повертаються до нього.

— Просто я там живу,— спробував пояснити Гомер, але водій вантажівки махнув йому на прощання і поїхав собі.

На думку лікаря Модрини, цей безсердечний водій лісовоза, який залишив маленьку дитину саму на дорозі в такий снігопад, напевне працював на компанію «Рамзес».

Наступна вантажівка виявилася так само лісовозом і йшла впорожні за новою партією колод, отже Свята Хмара була водієві майже по дорозі.

— Ти сирота? — запитав водій, коли Гомер сказав, що прямує до Святої Хмари.

— Ні,— відповів Гомер,— просто я там зараз живу.

У 193… році потрібно було багато часу, щоби доїхати хоч куди-небудь у штаті Мен, особливо коли дороги були вкриті снігом. Уже майже смеркло, коли Гомер нарешті дістався рідного дому. Було так само темно, як і перед світанком того дня, коли він уперше побачив матерів, які залишили в сиротинці своїх дітей. Якийсь час Гомер стояв біля дверей лікарні, спостерігаючи, як падає сніг. Потім повернувся, підійшов до хлоп’ячого відділення, і постояв там трохи. Тоді знову повернувся до дверей лікарні, де було більше світла.

Він усе ще роздумував над тим, які слова мусить сказати лікареві Модрині, коли біля входу до лікарні зупинився поштовий фургон зі станції — той самий вагончик на полозках, що привозив і відвозив невеселих пацієнток Святої Хмари. Цього разу з нього вийшла лише одна пасажирка. Вона мала такий величезний живіт, що візник хотів був її провести, бо боявся, мабуть, що вона підсковзнеться, але, очевидно, згадав, чому ця жінка тут з’явилася і подумав, що допомагати таким особам — богопротивна річ. Він хутенько розвернув свій фургон і подався назад до залізничної станції. Жінка обережно брела по коліна у снігу, наближаючись до Гомера. Вигляд у неї був такий розгублений, що він сам подзвонив у двері. Подумавши при цьому, що їй, мабуть, також знадобиться трохи часу, щоби зібратися з духом і приготуватися до розмови з лікарем Модриною.

Якби цієї хвилини хто-небудь побачив їх поруч, то прийняв би за матір і сина. У погляді, яким вони обмінялись, було саме таке взаємне розуміння спорідненості, немовби вони читають думки одне одного. Гомера турбувала майбутня розмова з лікарем Модриною, але він розумів, що жінці набагато важче — адже вона не знайома з лікарем і нічого не знає про Святу Хмару.

Всередині спалахнуло яскраве світло, і Гомер розрізнив величний силует сестри Анжели, яка поспішала до дверей. Досі незрозуміло, що саме змусило його взяти за руку вагітну жінку. Можливо, він помітив на її щоці замерзлу сльозу, а може, йому самому треба було обпертися на чию-небудь руку. Але побачивши, як сестра Анжела вдивляється у снігову імлу, відмикаючи примерзлий замок, Гомер заспокоївся і сказав жінці, вагітній нікому непотрібною дитиною:

— Не хвилюйтеся. Тут усі дуже хороші.

Жінка у відповідь з такою силою стиснула Гомерову руку, що йому зробилося боляче. Із його губ ледве не зірвалося: «Мамо!», але це слово здалося йому найбільш недоречним із усіх можливих у цій ситуації. Але тієї самої миті сестра Анжела впоралася нарешті із замком і міцно обійняла Гомера.

— О-о! — вигукнула вона.— Гомере! Мій, наш Гомере! Я так і знала, що ти повернешся!

Оскільки ж рука вагітної жінки досі міцно стискала Гомерову руку,— обом бракувало сили духу, щоби роз’єднатися,— сестра Анжела повернулася до неї і також обійняла. Тієї хвилини їй здалося, що ця вагітна жінка — така сама сирота, як і Гомер, і так само, як він, повернулася туди, де й мусила бути.

* * *

Лікареві Модрині Гомер насамперед сказав, що у Вотервіллі від нього не було жодної користі. Але саме тут зателефонували Дрейпери, повідомили, що Гомер утік, і пояснили причину. Тож Гомерові довелося-таки розповісти історію про содомію. Пиятика професора добряче здивувала лікаря Модрину (п’яниць він зазвичай розпізнавав безпомилково); а коли він почув про молитву вдячності, то лише розвів руками. У результаті записка, яку лікар Модрина надіслав Дрейперам, відрізнялася невластивою йому лаконічністю.

«Покайтеся!» — закликала вона. На цьому можна було б і зупинитись, але лікар Модрина не втримався від спокуси приписати: «Ви грішні, ви мусите бути самі собі огидними».

Вілбур Модрина розумів, що знайти четверту прийомну сім’ю для Гомера буде не так уже й легко. Його пошуки тривали три роки поспіль — на той час Гомерові вже було дванадцять, майже тринадцять. Лікар Модрина знав, у чому найбільша небезпека,— знадобляться роки, щоби Гомер будь-де відчув себе так само спокійно і захищено, як у Святій Хмарі.

«Тут, у Святій Хмарі,— занотовував лікар Модрина у своїх хроніках,— у нас є лише одна проблема. Те, що на світі були і будуть сироти, нас не турбує; ця ситуація не може бути розв’язана у принципі, а нашою справою є якомога краще про них піклуватися. Вічне недофінансування бюджету також не є нашою проблемою — сирітські притулки фінансуються в останню чергу, і з цим нічого не вдіяти. Нас не стосується і те, що жінка, завагітнівши, інколи не хоче цієї дитини. Напевне, настануть колись прогресивні часи, коли закон надасть жінці право позбавлятися від небажаної дитини шляхом аборту. Але й тоді залишаться неосвічені жінки, ті, які всього на світі бояться, котрі заплутались у своєму житті й не знають, що вдіяти. Тож і в найпрогресивніші часи все одно народжуватимуться нікому не потрібні діти.

І, звичайно, завжди будуть діти-сироти, чиє народження очікувалося, як манна небесна, але котрих обездолив нещасний випадок або зловмисне насильство. Та це також зовсім не наша проблема. Тут, у Святій Хмарі, ми не можемо даремно витрачати духовні та фізичні сили, яких і так небагато, на боротьбу з темними сторонами життя. Тут, у Святій Хмарі, є лише одна проблема. Вона зветься — Гомер Криниця. Із цим хлопчиком нам вдалося досягти особливих успіхів. Сиротинець зробився для нього батьківським домом. Оце і є проблемою. Державна установа не може та й не мусить викликати в дітях тієї любові, що доречна виключно в родинному оточенні. Що вже казати про сиротинець, адже він є лише пересадочним пунктом на шляху покинутої дитини до кращого життя. І не можна перетворювати притулок на такого собі монстра — початкову й кінцеву станцію, що уявляється самотній дитині найнадійнішим місцем у світі.

Ніщо не може виправдати жорстокості, але тут, у сиротинці, нам, можливо, наперекір собі, треба стримувати свою любов; якщо це не вдасться, ми створимо притулок, якого жоден сирота не забажає залишити добровільно. І ми народимо новий людський підвид — вічного сироту, позаяк його батьківським домом буде притулок для сиріт. Хай дарує мені Господь (чи хто там замість нього), адже я власними руками виростив вічного сироту: його ім’я — Гомер Криниця, і схоже, що він залишиться у Святій Хмарі назавжди».

У дванадцять років Гомер уже знав Святу Хмару як свої п’ять пальців. Він досконало вивчив газові плити та дров’яні сараї, плавкі запобіжники, шафи для білизни, пральню, кухню, всі затишні куточки, де ночували коти; знав усіх співробітників поіменно, хто в яку зміну працює; коли привозять пошту, хто отримує листи; де під час прийому матерів їм бриють лобки, скільки часу вони залишаються у притулку перед тим, як поїхати, і якої допомоги при цьому потребують. Він знав розклад усіх шкільних дзвінків, узагалі-то він сам їх і давав, знав усіх викладачів, упізнавав їх за ходою з відстані двохсот ярдів, коли вони йшли зі станції. Знав у сиротинці всіх дівчаток, але ті, що були старші за нього, чомусь його лякали — він рідко заглядав до їхнього відділення та й то тільки за дорученням лікаря Модрини, розносячи його послання та прописані ним ліки. Завідувачка дівочого відділення не мала медичної освіти, і коли дівчатка хворіли, лікар Модрина лікував їх сам — або приходив у відділення, або дівчата йшли до нього. Завідувачкою була ірландка із Бостона, котра працювала якийсь час у притулку для малолітніх волоцюжок у Новій Англії. Звали її місіс Ґроґан, хоча вона ніколи не згадувала містера Ґроґана, та й той, хто бачив її, навряд чи запідозрив би, що вона хоч колись мала супутника життя. Просто слово «місіс», вочевидь, подобалося їй більше, ніж «міс». Місіс Ґроґан належала до товариства «Маленьких служителів Господніх». Лікаря Модрину це спочатку насторожувало, але місіс Ґроґан не робила жодних спроб перетворити Святу Хмару на філію свого товариства, і невдовзі цей факт сам собою забувся. Схоже, що у Святій Хмарі їй було не до служіння Господу, оскільки вона не лише завідувала дівочим відділенням, а й відповідала за весь навчальний процес, хай би яким хирлявим він був у Святій Хмарі.

Для сиріт, які закінчували у притулку шостий клас, освіта на цьому і завершувалась. Але таких було небагато. Школа-шестирічка розташовувалася в Порогах-на-Третій-Милі,— це лише одна зупинка потягом. Але 193… року потяги часто запізнювалися, ще й машиніст, котрий працював по четвергах, як усі знали, частенько забував зупинитися у Святій Хмарі. Очевидно, він вважав її містом-привидом, бо там було повно давно покинутих будинків, а може просто засуджував жінок, які зазвичай виходили на цій станції.

У школі була лише одна кімната, і місцеві учні із презирством ставилися до сиріт, які зрідка з’являлися на уроках. Особливо заносилися діти із сімей, де їх самих принижували чи ганьбили (одне з іншим, як відомо, пов’язане). Тож Гомер Криниця впродовж шести років навчався радше бійцівських якостей, аніж шкільної науки. Він часто пропускав уроки,— три четверги із чотирьох, коли на зміні працював машиніст-забудько, і ще раз на тиждень, бо потяг запізнювався, а ще кілька днів узимку — через хворобу. А в сильні снігопади залізниця взагалі припиняла рух.

Навчання тривало і в самому притулку: з Порогів-на-Третій-Милі приїздили троє вчителів, котрі так само залежали від забаганок тогочасної залізниці. Одна вчителька навчала сиріт математики, хоча взагалі-то вона працювала рахівником на текстильній фабриці. «Справжній живий бухгалтер»,— казала про неї сестра Една. От тільки чомусь цей «живий бухгалтер» категорично відмовлявся навчати дітей азам алгебри та геометрії, переважно муштруючи їх додаванням і відніманням, а не множенням і діленням (Гомер уже був парубком, коли лікар Модрина раптово виявив, що хлопець не знає таблиці множення).

Граматику та правопис викладала у Святій Хмарі заможна вдова водопровідника. Методика в неї була жорстка й дуже заплутана. Вона давала учням ланцюжки слів без великих літер і розділових знаків, що, до того ж, рясніли помилками. Треба було виправити помилки у словах, об’єднати їх у речення та розставити по місцях крапки і коми. Потім удова виправляла вже виправлені учнями завдання кольоровими чорнилами, від чого кінцевий результат починав скидатися на чернетку мирного договору між двома малописьменними державами, що перебували у стані війни. Сам текст завжди залишався загадкою для Гомера, навіть після всіх виправлень. А справа полягала в тому, що тексти вдова брала переважно з родинної збірки церковних гімнів. Гомер же в церкві ніколи не бував і жодного гімну чи псалма жодного разу не чув; різдвяні пісні та колядки, що їх співала місіс Ґроґан, він, ясна річ, знав, але вдова була не такою дурепою, щоби на своїх уроках використовувати різдвяні пісні чи колядки. Гомер стільки бився над тими текстами, що вони почали являтися йому в нічних кошмарах:

божев ічний ісвітий
славуми Тубіво зносем.
жер твунаши хустп рийми,
ми тибе сім серцемпросим.

А бувало ще й таке:

тибебогахвалимо,
ісповідуїмотибегоспода.
Тибеотцяпридвічного
Всязимлявиличає.

Третім педагогом у Святій Хмарі був шкільний учитель на пенсії з Кемдена, бідолашний старигань, який жив у доньчиній родині, оскільки подбати про себе сам уже не міг,— він навчав сиріт історії. Підручників у нього не було, і всю історію він викладав із пам’яті, постійно зауважуючи, що дати взагалі не мають значення. Він міг півгодини з пафосом розповідати про Месопотамію, та варто йому було лише на мить замовкнути — перевести подих або ковтнути води — він раптово опинявся в Трої або в Римі; іноді він виголошував довгі пасажі із Фукідіда, але, затнувшись, завершував їх Наполеоном на Ельбі.

— Вважатимемо, що він намагається розсувати історичні горизонти,— сказала якось сестра Една лікареві Модрині.— Це розвиває в дітей відчуття історичної плинності.

Сестра Анжела закотила очі.

— Кожного разу, коли я намагаюся усвідомити сенс його розповідей,— сказала вона,— мені спадає на думку сотня аргументів на користь війни.

Гомер Криниця вирішив, що сестра Анжела хотіла сказати: нікому не варто топтати ряст аж так довго.

Отож, як ви вже здогадалися, взявши до уваги все вищесказане, навчання подобалося Гомерові набагато менше, ніж виконання будь-яких обов’язків у притулку.

Найулюбленішим обов’язком Гомера у Святій Хмарі було готувати лікареві Модрині уривок тексту для вечірнього читання у хлопчачій спальні. Визначити необхідну кількість сторінок, яких вистачило би рівно на двадцять хвилин щовечірнього читання вголос, було не так уже й легко, адже Гомер, як виявилося, читав уголос повільніше, ніж лікар Модрина. Проте читання мовчки давалося йому набагато легше й забирало значно менше часу, ніж у лікаря. Просуваючись уперед, немов черепаха, лікар Модрина витратив на читання хлопцям «Великих сподівань» Діккенса кілька місяців, а на «Девіда Копперфілда» — більше року. Закінчивши «Копперфілда», лікар Модрина оголосив Гомерові, що починає спочатку «Великі сподівання» — адже всі вихованці, які слухали цей роман, окрім Гомера, встигли вже на той час залишити притулок.

У будь-якому разі діти все одно майже не розуміли, про що йдеться у «Великих сподіваннях» або в тому ж таки «Девіді Копперфілді». Мова Діккенса була для них занадто складною, адже вони і взагалі ще погано розуміли мову дорослих мешканців Святої Хмари. Та лікаря Модрину це не бентежило, для нього головним був сам процес читання вголос. Того, хто не розумів, потік слів заколисував, а невелика частка тих, хто слідкував за ходом подій, отримувала можливість залишити Святу Хмару хоча б уві сні, хоча б на крилах уяви.

Діккенс був улюбленим письменником лікаря Модрини. І, звичайно ж, не випадково він обрав для читання саме ці романи, адже в обох ішлося про сирітську долю. «Що інше, чорт забирай, можна читати сиротам?» — запитував він у своєму щоденнику.

Сирітська уява Гомера жваво малювала хлопчикові картини та образи діккенсівських романів; завдяки ним він познайомився і з шибеницею на болоті «зі звисаючими з неї ланцюгами, у які колись був закутий пірат»; уява малювала йому і сироту Піпа, і каторжанина Маґвича. Прекрасна Естела і мстива міс Хевішем та інші подібні до них героїні додавали гостроти та яскравості його сновидінням. Засинаючи після вечірнього читання лікаря Модрини, Гомер мандрував слідом за схожими на безтілесних духів тінями матерів, які зникали зі Святої Хмари в передсвітанковій темряві, сідав із ними до поштового фургона, запряженого кіньми, а пізніше й до автобуса, що прийшов на зміну фургону,— ця новація була для Гомера Криниці наочним свідченням прогресу. Щоправда, автобуси у Святій Хмарі не прижились, і після того, як вони перестали курсувати, жінки приходили до притулку та йшли назад пішки, що познайомило Гомера і зі зворотною стороною прогресу.

Матерів він часто бачив уві сні, а от чоловіки… Він не бачив жодного. Хоч би одного разу жінка прийшла сюди не сама! Де ж вони були, що робили, поки їхні жінки перебували у Святій Хмарі? Гомерові дуже подобався уривок із «Великих сподівань», де Піп, вирушаючи в дорогу, каже: «Туман, що лежав скрізь, велично піднявся, немовби завіса, і переді мною зненацька постав увесь безкінечний світ». Будь-який хлопчина зі Святої Хмари про тумани знав більше, ніж достатньо. Вони затягували річку, містечко, притулок. Вони наповзали на Святу Хмару зверху, від Порогів-на-Третій-Милі, та поглинали батьків. І батьки зникали назавжди, розчиняючись у каламутному молоці туману, залишаючись геть незримими.

— Гомере,— сказав якось лікар Модрина,— настане день, і ти побачиш океан. Ти вже знаєш, що таке гори. Але гори значно менше вражають, ніж океан. Над узбережжям часто висить туман. Він буває навіть густішим за наш. А коли розсіюється… одним словом, Гомере, ти мусиш побачити це на власні очі.

Але Гомер уже бачив океан. Він тисячі разів уявляв собі туман, що велично піднімається, немов завіса — тому замість відповіді лише всміхнувся лікареві Модрині, а потім попросив вибачення, бо мусить іти,— наближалася десята година, і треба було давати дзвінок. Отже, і четверта прийомна родина приїхала до Святої Хмари, щоби забрати Гомера, саме тоді, коли він давав десятигодинний дзвінок.

Лікар Модрина так ретельно підготував хлопця до їхнього прибуття, що той одразу їх упізнав. Ця пара, кажучи сучасною мовою, була орієнтована на спорт. У 193… році, коли Гомерові Криниці перевалило за дванадцять, подружжя, яке хотіло всиновити Гомера, було відоме у штаті Мен як фанатичні аматори будь-яких видів спорту просто неба. У чому тільки вони себе не випробовували: у рафтингу на байдарках, у плаванні під вітрилами, в альпінізмі, глибоководному пірнанні, екстремальному туризмі в незайманих місцинах — усього й не перерахувати. Вони могли зробити стомильний марш-кидок дикою місцевістю, а після цього невимушено отаборитися в якихось хащах… коротко кажучи, то були справжні спортсмени, котрі зневажають фізичні навантаження, не пов’язані з ризиком для життя.

Того дня, коли о десятій ці двоє приїхали по Гомера, він продзвонив чотирнадцять разів замість десяти, настільки його вразив їхній вигляд: міцні м’язи, пружна хода, у нього — мисливський капелюх, у неї — мачете для рубання кущів у розшитих індіанським бісером піхвах, пристебнутих до патронташного ременя; на обох були чоботи, що туго обхоплювали литки. Вони приїхали на саморобному попереднику теперішніх джипів, настільки міцному, що він міг би слугувати кліткою для носорога. Гомер одразу ж зметикував, що на нього, найімовірніше, очікує полювання на ведмедів і крокодилів дуже далеко від обжитих місць. Він ударив би у дзвін п’ятнадцятий раз, але сестра Една встигла його зупинити.

Вілбур Модрина був цього разу вкрай обережним. За дух Гомера він не хвилювався. Хлопчик, який двічі прочитав «Великі сподівання» та «Девіда Копперфілда» і по два рази прослухав вечорами обидва романи від початку й до кінця, духовно готовий до прикрощів життя. А от фізичний його розвиток лишав бажати кращого. Спорт, на думку лікаря Модрини, був легковажним заняттям, адже існувало стільки необхідніших за нього, глибших, так би мовити, фундаментальніших справ. Заняття спортом у Святій Хмарі ніколи не вважалися пріоритетом. Якщо йшов дощ, хлопчаки грали у футбол у їдальні, у ясну погоду бігали на дворі у квача або ганяли консервну банку. Іноді вони грали в дитячий бейсбол, причому м’яч подавали сестри Една чи Анжела. М’яч був змайстрований зі старих шкарпеток, скріплених клейкою стрічкою, і, звичайно ж, пружністю не відзначався. Проти тривалого перебування на свіжому повітрі лікар Модрина загалом нічого не мав, хоча мало що розумів у похідному житті. Стільки енергії витрачається даремно, думав він, та, можливо, хоч це розвине в Гомері почуття гумору.

А між тим, навіть прізвище подружжя зробилося джерелом веселощів для сестер Едни та Анжели. Прибульці звалися містер і місіс Вінкль{4}. Він був Ґрантом, а вона — Біллі. Вінклі належали до дуже обмеженого кола найбагатших людей штату Мен. Їхній бізнес, як вони жартома називали своє захоплення, не приносив жодних прибутків, яких вони і не потребували, від самого народження купаючись у грошах, натомість відкривав необмежені можливості задовольняти найважливішу пристрасть їхнього життя. Вони вміло піддавали небезпеці своїх клієнтів: то заведуть їх до лісових хащів і залишать блукати, то спустять на байдарці гірською річкою із перспективою якщо не потопнути, то розбитись ущент об пороги. Вінклі вносили посильну лепту в індустрію псевдошокуючих розваг, котра паразитує на людях, чиє життя настільки стерильне, що лише серйозна небезпека здатна пробудити в них хоча б якісь подоби почуттів.

Розповідь Вінклів про їхній бізнес не справила враження на лікаря Модрину, адже він одразу зрозумів, що ці дорослі люди просто бавляться, хоча й воліють називати свої ігри якимсь більш солідним словом. Його увагу привернуло до них дещо інше — обидва вони виглядали щасливими до нестями. А Вілбур Модрина давно помітив, що серед дорослих людей, як і серед неповнолітніх сиріт, нестямне щастя зустрічається вкрай рідко.

«В інших місцях на Землі,— відзначав лікар Модрина у своєму літопису,— нестямність вважається особливим станом розуму. Тут, у Святій Хмарі, ми знаємо, що нестямно щасливими бувають лише ті, у кого немає ані крихти розуму. А через те вважатимемо цей рідкісний стан не розумовим, а душевним».

Згадуючи про душу, лікар Модрина часто бував не дуже ґречним. Особливо полюбляв він кепкувати із цього предмету в операційній, чим незмінно позбавляв урівноваженості сестер Едну та Анжелу.

Якось, розітнувши черевну порожнину, лікар Модрина театральним жестом указав на гладенький бордового кольору орган, що лежав праворуч, трохи нижче ребер. Він був схожий на трифунтову хлібину або на гігантського слимака, що складався зо двох гіпертрофовано великих часток. «Дивіться! — прошепотів лікар Модрина.— Її дуже рідко вдається побачити, нам поталанило застати її сплячою. Дивіться швидше, поки вона не прокинулася!» Медсестри слухняно повитріщалися на загадковий орган. «Душа!» — із фальшивою шанобливістю прошепотів Вілбур Модрина. Ясна річ, то була печінка, найбільша залоза людського організму, частково наділена властивостями, приписуваними душі, і, до того ж, здатна регенерувати клітини. Лікар Модрина вважав печінку важливішою за душу.

Та хай би яку природу мало нестямне щастя подружжя Вінклів (хай воно пояснювалося станом їхнього розуму або станом душі), лікар Модрина все одно плекав надію, що бодай маленька його часточка перепаде й Гомерові. Вінклі мріяли про дитину давно — «щоби розділити з нею радість спілкування із природою», як казали вони лікареві, і, ясна річ, аби зробити її щасливою. Дивлячись на них, Вілбур Модрина швидко зрозумів, чому ці двоє не мають власних дітей. Для успішного розмноження їм бракує концентрації, вирішив він. Хіба могли ці люди зачати дитину, якщо вони постійно перебували в походах, вічно у боротьбі зі стихіями. Це не про них була писана заповідь: «Плодіться та розмножуйтеся». Проте, подумав він, придивляючись до Біллі Вінкль, можливо, вона й не зовсім жінка?

Ґрант розповідав йому про свої плани, а лікар Модрина намагався як слід роздивитися його обличчя, котре ховалося між білуватою гривкою волосся, що прикривала низьке чоло, та світло-русявою бородою; із-під волосся виднілися тільки кряжі вилиць та очі над ними, а весь інший простір щільно заріс бородою, для підрізання якої Біллі Вінкль, напевно, і носила мачете.

Для початку Вінклі вирішили взяти Гомера в невелику подорож до заповідника на півночі штату. Підуть на байдарці, місцями доведеться тягнути її волоком. Мета подорожі — спостерігати за життям лосів і познайомитися з гірськими річками.

Святий Модрина розсудив, що така подорож під опікою досвідчених Вінклів не буде для Гомера надто небезпечною. Інша справа, чи захоче він назовсім залишитися з ними. Відчайдушна відвага Вінклів навряд чи його віджахне. Який хлопчина не мріє про подорожі? Але самі Вінклі можуть дуже скоро до смерті набриднути Гомерові. Яка слушна думка — вирушити у пробну подорож! Заповідник, гірська річка, лосі,— а між тим хлопчик перевірить, чи зможе витримати багаторічне спілкування з Біллі та Ґрантом.

— А якщо в лісах і горах тобі сподобається,— радісно повідомив Ґрант Вінкль Гомерові,— тоді на нас чекатиме наступна прогулянка — у відкритому океані!

«Мабуть, вони там плавають верхи на китах»,— подумав Гомер.

«Дражнитимуть акул»,— вирішив для себе лікар Модрина.

Він зважив усі «за» і «проти» і вирішив: нехай Гомер їде. Гомер теж не заперечував. Заради Святого Модрини він був готовий на все.

— Тільки дивіться, жодних небезпечних витівок,— суворо застеріг Вілбур Модрина обох Вінклів.

— Звісно, ні! Господь із вами! — вигукнула Біллі та перехрестилася. Ґрант також осінив себе хресним знаменням.

Лікареві Модрині було відомо, що через північний заповідник іде одна-однісінька дорога, прокладена колись компанією «Рамзес», що й нині залишається в її власності. Рубати дерева в заповіднику компанія не могла, бо це суворо заборонялося. Тому єдиним джерелом занепокоєння лікаря Модрини була наближеність майбутнього маршруту Гомера до місць, у яких розбійничає компанія «Рамзес».

Гомера одразу вразило те, як мало вільного місця залишалося в саморобному мисливському всюдиході Вінклів. Вони стільки всього із собою везли! Там були байдарка, намет, рибальське знаряддя, кухонне начиння, зброя та багато іншого. Для водія та пасажирів місця практично не залишалося — тому Гомеру довелося сидіти на колінах у Біллі. Його сидіння виявилося досить широким, але не надто зручним, бо коліна в жінки були твердими, мов кремінь. До цього Гомерові лише один раз випало відчути під собою жіночі коліна. Трапилося це у Святій Хмарі під час щорічних «гонок на трьох ногах».

Раз на рік святохмарівський сиротинець розважав містечко, влаштовуючи жартівливі перегони. Акція ця проводилася із благодійною метою — гроші від продажу вхідних квитків і добровільних пожертв ішли на потреби притулку, тож не взяти участь було неможливо. В останні два роки Гомер перемагав, але тільки через те, що в парі з ним бігла найстарша вихованка дівочого відділення, котра фактично несла його на своєму стегні і фінішну лінію перетинала мало не стрибком.

Гонки ці полягали от у чому: хлопчиків і дівчаток розбивали на пари, підбираючи за віком, зв’язували нога до ноги та пускали бігти наввипередки. Висока та дужа дівчинка, із якою Гомер був у парі, явно хитрувала, тягнучи його на собі, тому вони і перемагали. А минулого року вже на фініші вона перечепилася і впала, ненароком посадивши Гомера собі на коліна. Намагаючись підвестися, він випадково торкнувся її грудей, а вона боляче ущипнула його за те, що учень приватної школи у Вотервіллі назвав «півником».

Дівчинку звали Мелоні, хоча офіційно її нарекли Мелоді: секретарка відділення дівчаток погано друкувала на машинці і зробила в її імені помилку. Таке іноді траплялося, проте ця помилка виявилася зовсім не помилкою, бо в дівчинці не було нічого мелодійного, а от «Мелоні» — себто «Динька» — було в точку, бо її не за віком розвинені груди викликали саме таку асоціацію. Вважалося, що Мелоні на той час мала шістнадцять років, але скільки їй було насправді, ніхто в притулку не знав.

Увесь довгий шлях до заповідника Гомер побоювався: а що як Біллі Вінкль візьме та й ущипне його «півника»? Він бачив крізь скло автівки, як поступово відходять назад будинки, ферми з гуртами худоби, але незабаром перестали траплятись навіть зустрічні легковики та вантажівки. І ось нарешті дорога остаточно спорожніла — тепер вона тяглася вздовж річки, що мчала їм назустріч зі швидкістю кур’єрського потяга. Попереду, як здавалося, ще на відстані багатьох годин їзди, маячила гора з індіанською назвою, увінчана сніговою шапкою, хоча надворі був липень.

— Ми їдемо аж он туди,— вказав на гору Ґрант Вінкль.— Там, трохи нижче від межі снігів, є озеро.

— Лосі просто шаленіють від цього озера,— додала Біллі.— Тобі воно теж шалено сподобається.

Гомер у цьому анітрохи не сумнівався. Ось вона — справжня пригода! І на душі легко, адже лікар Модрина пообіцяв, що ніхто не змушуватиме його залишатися із цим подружжям, якщо він того не захоче.

Вінклі зупинилися на ночівлю, коли почало сутеніти. Між дорогою та річкою, котра вирувала та мчала із шаленою швидкістю, поставили намет із трьома відсіками. В одному розпалили плитку, щоби зварити вечерю, у другому Біллі одразу ж почала тренування,— сто разів сіла з положення лежачи (Гомер притримував їй ноги); Ґрант тим часом ловив гірську форель. Було прохолодно, тож комашня їм не дошкуляла. Світло в наметі горіло допізна, полог був відкинутий, і всередину вливалося свіже нічне повітря. Ґрант і Біллі розповідали про свої пригоди. (Пізніше лікар Модрина занотує у своєму щоденнику: «Про що ж іще, чорт забирай, вони могли розповідати?»)

Ґрант розповів про шістдесятилітнього адвоката, який найняв їх, аби подивитися, як народжує ведмедиця. Біллі продемонструвала Гомерові шрами від ведмежих пазурів. Потім настала черга розповіді про ще одного чолов’ягу, який забажав, аби його відправили на благенькому човнику у відкрите море — він-бо хотів звідати, що відчувають люди, котрі опиняються на межі виживання. Він збирався догребти до берега на одному веслі, а Вінклям доручив не спускати з нього очей і у випадку небезпеки прийти на допомогу. Фокус полягав у тому, щоби їхня присутність залишалася непомітною. По ночах цей придурок засинав, і його відносило далеко в море. Тоді Вінклі тихесенько підтягували його ближче до берега. А вранці, навіть якщо землю було видно, він знову примудрявся збитися з курсу. І в кінцевому рахунку їм довелося рятувати клієнта, бо питна вода в нього закінчилася, і він почав тамувати спрагу морською водою. Чолов’яга цей так розсердився на Вінклів, що, перш ніж заплатити нормальний «пригодницький гонорар», виписав їм спочатку якийсь копійчаний чек.

Термін «пригодницький гонорар» був винаходом Біллі.

Гомер розумів, що його потенційних прийомних батьків не зможуть розвеселити історії із життя святохмарівського притулку. Навряд чи матиме успіх і розповідь про День подяки у Вотервіллі. Однак йому хотілося зробити свій внесок у романтичну атмосферу першої справжньої пригоди, хоча жодних інших історій, окрім описаних у «Великих сподіваннях» і «Девіді Копперфілді» він не знав. Утім, допоміг йому саме Діккенс. Лікар Модрина дозволив йому взяти із собою томик «Великих сподівань» — Гомер любив цю книгу більше, ніж «Девіда Копперфілда». І він запитав у Вінклів, чи не хочуть вони послухати сторінки зо дві із його улюбленої книжки.

Авжеж, вони будуть просто щасливі послухати улюблену Гомерову історію, відповіли вони. Наскільки пам’ятали Вінклі, їм ніхто ніколи не читав уголос.

Гомер трохи нервував: він чудово знав текст, але ніколи ще не читав його для незнайомих людей. І він був неперевершений! Йому вдалося навіть відтворити акцент Джо Ґарджері, принаймні такий, як він його собі уявляв. А коли дійшов до місця, де містер Вопсл кричить «Ні!» з безсилою злостивістю смертельно втомленої людини, Гомер відчув, що знайшов правильний тон для всієї оповіді та, можливо, виявив у собі того вечора своє перше обдарування.

На жаль, його обдарування вистачило тільки на те, щоби занурити Вінклів у глибокий сон. Та Гомер продовжував читати, тепер уже для самого себе, і зупинився лише наприкінці сьомого розділу. «Може, справа тут не в моєму читанні,— думав він.— Можливо, річ у самих Вінклях, у їхній змореності після сотні вправ, ловлі гірської форелі та загалом від напруженого похідного життя, хай би яким привабливим воно здавалося збоку».

Він акуратно розправив зморшки на величезному спальному мішку Вінклів, у якому вони вільно вміщалися вдвох. Задмухнув лампи, перейшов до третього відсіку цього величезного намету і заповз у свій спальник. Він лежав головою до піднятого пологу, бачив зоряне небо, слухав шум вируючої води. Але в шумі цієї гірської ріки не було нічого спільного з ревом потоку в Порогах-на-Третій-Милі. Ця ріка була зовсім іншою. Вона несла кришталево чисті води дном глибокої вузької ущелини, ложе її було всіяне округлими валунами, а в дзеркальних заводях хлюпалася форель. Гомер мріяв про завтрашній день, от тільки ніяк не міг уявити собі лося. Чи дуже він великий? Невже навіть більший за Вінклів?

Гомер довіряв Вінклям і ніскілечки їх не боявся. Їхня очевидна чужорідність трохи напружувала, та явно небезпечного в ній зовсім не було,— просто трохи інакший людський підвид. Коли він засинав, Вінклі в його дитячій свідомості якось переплуталися з лосями. Але вранці Гомера розбудили звуки, що, поза сумнівом, могли належати тільки диким лосям; але він негайно зрозумів, що помилився, бо ці звуки виходили із сусіднього відсіку намету. Вінклі енергійно вітали настання нового дня. Хоча Гомер ніколи раніше не бачив і не чув, як кохаються люди чи паруються лосі, він одразу ж зметикував, що відбувається за перегородкою. Якби лікар Модрина був зараз поряд із Гомером, він би негайно знайшов нове пояснення неспроможності Вінклів зачати потомство: їхнє потужне спарювання, вирішив би він, напевно вбиває (або лякає до смерті) і кожну яйцеклітину, і всіх без винятків сперматозоїдів.

Делікатний Гомер прикинувся, що спить. Аби його розбудити, Вінклі вигадали гру. Вони забігли до його кімнати на всіх чотирьох, наче величезні пси, і почали хапати зубами його спальник. «А тепер купатися! — оголосили вони, досхочу награвшись. Такі великі, такі сильні! Гомер не міг надивуватися, дивлячись на ці гори активної плоті. І все ж таки: як вони купатимуться у цьому вируючому потоці, адже він умить розіб’є їх об валуни і віднесе геть? Сам Гомер не вмів плавати навіть у спокійній воді.

Та Вінклі були асами у будь-якому виді спорту просто неба і, звичайно, зналися на спорядженні. Спочатку через пороги був перекинутий канат — «страхувальний», пояснили Гомерові. На одному його кінці була схожа на граблі в’язка шипів, що точно лягла в розщелину між скелями на протилежному березі, потім Ґрант прикрутив до цього каната два інші, коротші, що закінчувалися складним пристроєм — гачками, металевими петлями та ременями безпеки. Вінклі прикріпили вільний кінець першого каната до намету, заклацнули в себе на таліях ремені безпеки і зависли над самою бистриною. Купання почалося. Вінклів теліпало у вируючій воді, наче надувні іграшки, але нікуди не зносило, адже їх міцно тримала хитромудра прив’язь. Гомер із задоволенням дивився, як вони пустують у воді, час від часу пірнаючи з головою, ніби їх затягнуло на дно, але минала секунда-друга — й ось вони вже знову в повітрі: стрибають, прогулюються по киплячій поверхні потоку.

Вінклі бавилися посеред ріки, немовби гігантські світловолосі видри, і Гомер майже повірив у їхню необмежену владу над стихіями, принаймні, над водною. А тоді раптом усвідомив, що й сам хотів би взяти участь у цій захопливій грі. Та коли б він зараз до них і гукнув, вони би все одно нічого не почули, навіть якби він видав свій знаменитий вереск — ревіння річкового виру поглинало звуки будь-якої сили.

Отак Гомер і стояв на березі, милуючись своїми майбутніми батьками. Аж раптом у нього під ногами начебто затремтіла земля. У пам’яті негайно спливли дурнуваті казки з погано написаних дитячих книжок, у них земля завжди здригалася, провіщуючи щось жахливе. Краще про це не думати, але ж земля таки справді тремтить!

І тут до його вух донісся глухий гуркіт.

Гомер кинув уважний погляд на Вінклів, ані на мить не сумніваючись, що в них усе під контролем. І дійсно: Вінклі й досі пірнали довкруж річкових валунів, ніби нічого не сталося. І тремтіння землі вони теж не могли відчути, бо ж під ногами в них була сама вода.

Боже, та це ж, напевне, лосі! — подумав Гомер. Він увесь напружився, глянув собі на ноги і побачив, що вони мимохіть вибивають чечітку. Ціле стадо лосів! Гуркіт чергувався з більш різкими звуками, що нагадували постріли з пістолетів. Гомер знову подивився на Вінклів і за змінами в їхніх обличчях зрозумів, що вони також чують ці схожі на постріли звуки і знають, що тут відбувається. Їхня поведінка одразу змінилася — безтурботну веселість наче корова злизала. Вони квапливо посунули до берега, і тепер їхні обличчя все частіше зникали серед шумовиння. Щоразу, коли їм вдавалося випірнути на поверхню, Вінклі перелякано дивилися кудись угору, проти течії річки.

Гомер також перевів погляд туди — і саме вчасно: з річкових верхів’їв руслом рухався сплав, і зараз від нього до того місця, де стояв намет, залишалося не більше двадцяти п’яти ярдів. Шалені колоди — товстелезні, заввишки з телеграфний стовп, ударялися об валуни, як випущені із гармати, вистрибували з води і, пролетівши в повітрі футів тридцять, трощили дерева, що росли вздовж берегів, залишаючи в гірському лісі великі пролисини. Решта маси таких самих велетенських колод котилася вниз за течією і гнала перед собою височенний водяний вал. Каламутна від намулу вода була перемішана зі шматками кори, камінням і глибами глини, вибитими з берегів. Компанія «Рамзес» пізніше назве це сплавом обмеженого розміру — якихось чотириста, ну, можливо, сімсот колод.

Гомер Криниця зірвався з місця і помчав, як навіжений, аж поки не опинився на дорозі, недосяжній для оскаженілих колод. Коли ж він озирнувся, сплав ішов просто повз їхній табір: намет, до стійки якого був прив’язаний канат, відірвало від землі і разом з усім його вмістом, не виключаючи томик Діккенса, закрутило серед колод і понесло вниз за течією.

Потім компанія «Рамзес» три доби розшукуватиме тіла Біллі і Ґранта. Знайдені вони були аж за чотири милі від того місця.

Гомер Криниця залишився на подив спокійним. Спочатку подивився вгору за течією, очікуючи звідти чергових неприємностей, адже біда, якщо вона мусила прийти знову, прийде саме звідти. Потім трохи зачекав, але більше нічого не відбувалося. Тоді він тяжко зітхнув і поліз у мисливський фургон Вінклів, що без намету та кухонного начиння видався йому майже порожнім. Рибальське знаряддя виявилося на місці, але він не наважився піти ловити рибу,— від цієї бісової річки краще триматися якнайдалі. Знайшов він і декілька рушниць, але як із них стріляти, не знав, хоча з ними було якось спокійніше. Згодом, вибравши найбільшу та найгрізнішу на вигляд рушницю — двоствольний дробовик дванадцятого калібру, він озброївся нею і пішки вирушив у дорогу назад.

Десь пополудні він уже неабияк зголоднів, але невдовзі почув десь позаду гуркіт вантажівки, що наближалася з лісозаготівлі й була завантажена по краї бортів, про що Гомер дізнався з натужного пихтіння її двигуна. За один день йому пощастило двічі: не вміючи плавати, він не міг приєднатися до бідолашних Вінклів, і от тепер, у цьому відлюдді, з’явилася вантажівка, що їхала в потрібному напрямку.

— До Святої Хмари,— наказав він приголомшеному водієві, на якого важезний дробовик справив неабияке враження.

Вантажівка належала компанії «Рамзес», і спочатку лікар Модрина дуже розгнівався, побачивши її біля дверей лікарні. «Якщо це тільки не екстрений випадок,— заявив він приголомшеній сестрі Едні,— я й пальцем не ворухну заради когось із цих бандитів!» Але, ледве вгледівши Гомера, він відчув розчарування, а побачивши дробовик — стривожився.

— Ти, я бачу, не залишив Вінклям жодного шансу,— суворо промовив лікар Модрина.

І тоді Гомер у подробицях розповів, чому так швидко повернувся назад.

— Ти хочеш сказати, що Вінклів більше немає? — ошелешено перепитав лікар Модрина.

— Їх просто змило,— кивнув Гомер Криниця.— Вжик — і все.

От тоді-то Вілбур Модрина і вирішив облишити будь-які намагання знайти Гомерові Криниці прийомних батьків. Ось тоді він і сказав, що Гомер може мешкати в Святій Хмарі доти, доки вважатиме її своїм домом. Отут він і промовив свою знамениту фразу: «Ну що ж, Гомере, сподіваюся, ти приноситимеш користь».

Для Гомера Криниці не могло бути нічого простішого. Він завжди відчував, що сироти для того й народжуються на світ — аби приносити користь.

Розділ 2
РОБОТА ВСЕВИШНЬОГО

Вілбур Модрина був корінним мешканцем штату Мен. Народився він 186… року в Портленді. Мати його була мовчазною охайною жіночкою, котра серед іншої обслуги, кухарок й економок жила в будинку Ніла Доу — мера Портленда, «батька сухого закону», що діяв у штаті Мен. Ніл Доу навіть висував свою кандидатуру у президенти від Прогібіціоністської партії{5}, але заледве зумів зібрати десять тисяч голосів — переконливе свідчення того, що виборці виявилися мудрішими за матір Вілбура Модрини: вона молилася на свого господаря і вважала себе радше його сподвижницею у боротьбі за загальну тверезість, аніж служницею (а була вона саме нею).

Знаменно, що батько Вілбура Модрини був затятим п’яницею,— жалюгідна доля для портлендця за часів мера Доу. За його каденції в магазинних вітринах дозволялося виставляти хіба що пиво та шотландський ель, які батько Вілбура Модрини поглинав у неймовірних кількостях. Ці слабенькі напої, казав він, треба вживати відрами, якщо прагнеш як слід набратися. Однак юний Вілбур ніколи не бачив батька п’яним — той ніколи не хитався, не падав, не валявся безтямний, не кричав і язик у нього не заплітався посеред фрази. Він радше мав вигляд постійно здивованого чоловіка, котрого часто відвідують неочікувані одкровення, що приходять до нього раптово, на ходу або на середині висловлювання, наче він от саме цієї миті зненацька пригадав (або, навпаки, забув) дещо дуже важливе, що поглинало його думки вже багато днів поспіль.

Він без кінця похитував головою і протягом усього життя поширював ту саму байку: нібито пароплав «Грейт Істерн» водотоннажністю в дев’ятнадцять тисяч тон, побудований у Портленді, призначався для рейсів у Північній Атлантиці між Європою та штатом Мен. Батько Вілбура Модрини був твердо переконаний у тому, що два найкращі причали в портлендському порту зведені спеціально для «Грейт Істерн», що новий величезний готель побудували в Портленді виключно для пасажирів «Грейт Істерн» і що згадане судно досі не повернулося в рідний порт лише тому, що цьому перешкоджає чиясь зла воля чи просто дурість, а може, і якийсь підкуплений конкурентами чиновник.[1]

Батько Вілбура Модрини працював токарем на будівництві «Грейт Істерн» і, можливо, отупляюче вищання токарного верстата разом із постійним гудінням у вухах від пива, що він поглинав понад будь-яку міру, були причиною його самообману. Пароплав «Грейт Істерн» насправді не призначався для рейсів між Портлендом та Європою; спочатку передбачалося, що воно ходитиме до Австралії, але нескінченні затримки зі спуском на воду довели його власників до банкрутства, а для рейсів у Північній Атлантиці судно виявилося непридатним. Той «Грейт Істерн» був суцільною плавучою невдачею.

Одним словом, у батька Вілбура Модрини збереглися досить заплутані спогади про ті часи, коли він працював токарем. І він украй негативно ставився до боротьби за тверезість, до переконань дружини і до її господаря — мера Ніла Доу. На думку батька Вілбура Модрини, «Грейт Істерн» не повертався до Портленда головним чином через «сухий закон» — це прокляття роду людського, що прирекло його на принизливу залежність від шотландського елю та гіркого пива. Оскільки Вілбур Модрина пам’ятав свого батька у пізніші роки його життя, коли історія «Грейт Істерн» уже забулась, а батько працював носієм на Портлендському залізничному вокзалі, то хлопцеві залишалося тільки гадати, чому робота на токарному верстаті вважалася апогеєм життя його батька.

У дитинстві Вілбуру Модрині не спадало на думку, що у батька бракує пальців на одній руці («нещасливий випадок», пояснював він) саме з тієї причини, що, навіть стоячи за верстатом, він наливався пивом; як не усвідомлював він і того, що, можливо, саме перетворенням токаря на носія пояснюється той запал, із яким його мати боролася за тверезість. Ясна річ, із часом хлопець усвідомив, що його батьки були звичайнісінькою обслугою. Їхня життєва поразка стала уроком для юного Вілбура, який, за свідченнями його викладачів, навчався, мов навіжений, і був «пожирателем науки».

Хоча Вілбур Модрина зростав в особняку мера, до цієї будівлі він заходив виключно через задні двері, а трапези ділив із прислугою цього видатного поборника тверезості. Батько ж його обідав у портових шинках, де кожного дня напивався. Навчався Вілбур Модрина добре, бо віддавав перевагу книжкам, а не розмовам матері про корисніть тверезості, що вона з ранку до вечора вела з іншою прислугою мера Доу.

Після закінчення школи Вілбур вступив до Бовденського коледжу, а потім і до Гарвардської медичної школи, де захоплення світом мікробів мало не перетворило його на «лабораторного щура». Вілбур Модрина цілком імовірно міг би зробитися бактеріологом. Викладачі стверджували, що він має справжній дослідницький хист, до того ж йому подобався ідеальний порядок, що панував у лабораторії.

Насправді цікавість юного студента пояснювалася ще й додатковим стимулом. Майже весь перший рік навчання в медичній школі він носив у собі певну бактерію, що спричиняла юнакові жорстокі фізичні та душевні страждання, тож до сумлінності в дослідах його спонукала не лише наукова цікавість. Вілбур Модрина шукав порятунку від свого недуга — у нього була гонорея. Можна сказати, що то був неочікуваний дар від батька. Його старий, геть очманілий від пива, настільки запишався успіхами сина, що не зміг відпустити його до університету без прощального подарунка. Модрина-старший винайняв для Модрини-молодшого якусь портлендську проститутку, влаштувавши йому, як він сподівався, ніч насолоди в одній із мебльованих кімнат в околицях порту. Йшов 188… рік, і відмовитися син посоромився. Старшому Модрині настільки муляла ностальгія за токарним верстатом, що він лише зрідка приділяв увагу синові, а войовнича праведність матері була не менш егоїстичною; отже, не дивно, що юного Вілбура приємно вразили батьківські почуття і бажання хоч щось для нього зробити.

Проститутка з мебльованих кімнат (просолені дощані панелі та вогкі від океанського бризу фіранки і постільна білизна) здалася Вілбурові схожою на гарненьку служницю, яка працювала в мера Портленда; він замружив очі та уявив, що перебуває на забороненому романтичному побаченні у флігелі садиби мера, де мешкали служники та служниці. Але, розплющивши очі, побачив у світлі свічки розтяжки, що покреслювали живіт проститутки; втім, тоді він і гадки не мав, що це таке. Проститутку ж розтяжки на животі не бентежили. Заснув він, притулившися щокою до її живота, і, вже засинаючи, з острахом подумав: «А що як ці рівчачки назавжди відіб’ються на його обличчі», так би мовити, затаврують його.

Прокинувся Вілбур Модрина від різкого, неприємного запаху диму. Він швидко відсунувся від жінки, намагаючись не стривожити її сон. У кімнаті, сидячи на стільці, куди проститутка поклала свій одяг, хтось курив сигару — Вілбур бачив, як її кінчик розгоряється від кожної затяжки. Він вирішив, що то, мабуть, іще один клієнт, який терпляче очікує черги, і запитав, чи не засвітить той нову свічку: у темряві Вілбур ніяк не міг відшукати свої штани. На його подив, почувся голос молодої дівчини:

— Мене ти міг би мати дешевше,— тільки і сказала вона.

Іншої свічки не знайшлось, і Вілбур Модрина не розгледів тієї дівчини. Вона допомогла йому знайти розкиданий одяг, енергійно пахкаючи сигарою, від чого кімната наповнилася червонястими спалахами та хмарою диму. Він подякував їй за допомогу та пішов.

У ранковому потязі до Бостона Вілбур немало збентежився, коли зустрів ту саму проститутку, яка при денному світлі виявилася досить балакучою молодицею. У руці вона з невимушеністю завзятої покупчині тримала картонку для капелюхів; вагон був переповнений, і Вілбур вирішив, що мусить поступитися їй місцем. Разом із проституткою їхала молода дівчина. «Моя дочка»,— недбало відрекомендувала її проститутка, вказуючи на дівчину великим пальцем. Коли дочка проститутки дихнула Вілбурові в обличчя напрочуд смердючою сигарою, він збагнув, що вони вже бачилися. Дівчина здавалася молодшою за Вілбура.

Проститутка називалася місіс Гойк,— «римується із “зойк”!», сказав Вілбурові батько. Місіс Гойк розповіла Вілбуру, що є вдовицею і живе у Бостоні, де веде цілком добропорядний спосіб життя, а щоби мати можливість його вести, змушена продавати себе в якомусь задрипаному містечку. Далі вона почала благати Вілбура нікому про неї не розповідати, бо переймалася своєю репутацією у Бостоні. Вілбур не лише заприсягнувся, що буде німий як риба, але й дав їй ще грошей,— більше, ніж заплатив батько, хоча ніхто його про це не просив. Скільки заплатив батько, він дізнався пізніше. А ще батько розповів Вілбуру, що місіс Гойк має бездоганну репутацію як мешканка Портленда, але щоби жити достойним життям у цьому місті, їй доводиться час від часу продавати себе в Бостоні. І лише заради давньої дружби — «один-єдиний раз!» — вона погодилася зробити виняток для батька Вілбура й заплямувати себе в рідному місті.

Батько Вілбура й гадки не мав, що місіс Гойк має дочку, котра, за її власним зізнанням, коштує дешевше матері й, до того ж, не претендує на бездоганну репутацію ані в Бостоні, ані в Портленді. Ця неусміхнена дівчина протягом усієї дороги до бостонського Північного вокзалу не вимовила жодного слова,— за неї красномовно говорили її прокурене дихання та презирливий погляд.

Вілбур так ніколи і не розповів батькові про одну прикру суперечність в історії місіс Гойк, бо залишалося нерозв’язаним питання, у якому ж із двох міст вона має бездоганну репутацію, і тим паче не сказав йому, що підчепив від місіс Гойк трипер, про наявність якого сама вона могла навіть не здогадуватися.

У Гарвардській медичній школі Вілбур дізнався, що гонококи можуть роками жити у жіночих у фаллопієвих трубах; хвороба стає явною тільки тоді, коли в області тазу з’являється абсцес. Інші симптоми, такі, як, наприклад, виділення з вагіни, можуть довгий час лишатися не поміченими. Натомість сам Вілбур Модрина зауважив їх у себе одразу: у ті допеніцилінові часи інфекція в організмі юного Вілбура процвітала багато місяців, збудивши в ньому найжвавішу цікавість до бактеріології. У кінцевому рахунку вона сама собою зійшла нанівець, але на згадку про себе залишила рубці в сечоводі та хронічний простатит. А ще вона призвичаїла його до ефіру, що рятував від нестерпного пекучого болю під час сечовипускання.

Цей єдиний і вельми болючий сексуальний досвід разом зі спогадами про безрадісний, позбавлений любові шлюб батьків цілком переконали майбутнього лікаря у санітарній та філософській доцільності целібату.

А 188… року, коли Вілбур Модрина нарешті зробився лікарем, помер поборник тверезості Ніл Доу. Вілбурова мати, невтішна шанувальниця мера, так і не змогла оговтатися від цього удару й незабаром теж лягла в домовину. За кілька днів після похорону батько Вілбура похапцем розпродав усе, що знайшов у їхніх кімнатах, які містились у флігелі особняка Доу, де Модрини прожили стільки років. Потім він сів на потяг і вирушив до Монреаля — міста, набагато менш схибленого на тверезості, аніж Портленд, де й остаточно добив свою печінку. Тіло колишнього токаря доставили до Портленда тією самою залізницею, що не так давно евакуювала його з рідного міста. Вілбур Модрина зустрів потяг і доправив останки до цвинтаря.

Під час ординатури серед пацієнтів молодого лікаря Модрини траплялися й такі, що помирали від цирозу, тож він добре уявляв собі останні батькові дні. Не печінка, а суцільні рубці, шкіра жовта внаслідок розлиття жовчі, кал світлий, сеча темна, кров не згортається. Навряд чи за всіх цих обставин батько міг би помітити ще й імпотенцію — звичайну супутницю алкоголізму.

* * *

О, як би було зворушливо, коли б ми могли сказати, що на стезю акушерства молодого лікаря Модрину вивела втрата батьків! Брати участь у поповненні роду людського — хіба ж не прекрасна доля? Але ні, туди його привів шлях, засіяний бактеріями. Головним бактеріологом Гарвардської медичної школи був такий собі доктор Гарольд Ернст[2], який залишився в пам’яті нащадків головним чином як один із найкращих університетських пітчерів, що вміли подавати закручені м’ячі; до того ж він був першим бактеріологом серед університетських бейсболістів. Молодий Вілбур Модрина приходив до лабораторії рано-вранці, задовго до доктора Ернста. У цей час він був там сам, але зовсім не почувався самотнім, адже постійно відчував присутність величезної кількості бактерій: і тих, що вирощувалися у чашках Петрі, і тих, що населяли його уретру та простату.

Він витягав свій пеніс і витискав із нього краплинку гною на стандартне предметне скельце, вкрите відповідним фарбником. Навіть збільшені в тисячу разів, негідники, яких він кожного ранку розглядав у мікроскоп, здавалися меншими за рудих лісових мурах.

Через багато років лікар Модрина напише у своєму щоденнику, що гонококи, яких він бачив, згиналися мало не вдвоє — так, ніби були занадто рослими відвідувачами ескімоського іглу («вони неначе мали талії і кланялися одне одному»).

Молодий Модрина розглядав свій гній аж доти, доки в лабораторії не з’являвся доктор Ернст, який вітав своїх мікроскопічних підопічних, немовби ті були його товаришами по бейсбольній команді.

— От чесно кажучи, Модрино,— виголосив якось уранці знаменитий бактеріолог,— коли ви дивитесь у той мікроскоп, то маєте такий вигляд, ніби виношуєте задум жорстокої помсти.

Але доктор Ернст, ясна річ, не міг вичитати на обличчі Вілбура нічого подібного, бо нічого такого воно не виражало. То були не плани помсти, а лише зосередженість, із якою він, на грані можливого, позбавлявся від ефірного дурману. Молодий медик давно виявив, що ця летюча рідина із гострим запахом є безпечним, але сильнодіючим знеболювальним засобом. Протягом довгих місяців боротьби з підступними гонококами Вілбур Модрина набув великого досвіду в царині вдихання випарів ефіру[3]. І до того часу, коли кляті бактерії втратили вірулентність, він уже перетворився на завзятого ефірного наркомана. Користувався він так званим «крапельним» методом. Однією рукою притискав до рота та носа саморобну маску (конус із цупкого паперу, обкручений кількома шарами марлі), другою змочував цей конус ефіром, задля чого проколював англійською шпилькою пробку невеликої банки з ефіром, аби по шпильці через її петлю на марлю стікали краплі певного розміру з потрібною частотою.

У такий самий спосіб він пізніше даватиме ефірний наркоз своїм пацієнткам, тільки доза в них буде набагато більшою. Простягнувшись на ліжку, він відчував, як рука, що тримає банку, починає тремтіти, і тоді опускав її на підлогу; поступово друга рука, що притискала паперовий конус до рота і носа, слабшала, пальці розтискалися, і конус зісковзував на підлогу. Ніхто не притискав йому маску до обличчя, тому Модрина уникав того панічного страху, що відчувають пацієнти, вдихаючи наркоз. Його саморобна маска спадала ще до того, як починала відчуватися задуха.

Коли молодий лікар Модрина, працюючи в пологовому відділенні південної філії Бостонської лікарні, почав приймати пологи в жінок із найбідніших кварталів міста, знеболювальна дія ефіру вже міцно закріпилася в його свідомості, тому він завжди мав при собі марлеву маску, просочену ефіром, хоча найчастіше для застосування наркозу часу вже не залишалося. Коли ж час іще був, він удавався до використання ефірної маски і ніколи не поділяв думку своїх старших колег, які стверджували, що знеболювання під час пологів є насильством над природою, що нібито велить народжувати дітей у муках.

Свого першого новонародженого лікар Модрина прийняв у однієї литовської жінки, чия родина мешкала в квартирі без гарячої води на верхньому поверсі дешевого будинку, що стояв на вулиці (як і всі інші будинки у цьому районі), закиданій кінським гноєм, гнилими овочами і фруктами. У домі не було льоду, і якщо почнеться післяпологова кровотеча, нічого буде покласти породіллі на живіт. Коли він прийшов туди, у великій каструлі на плиті вже кипіла вода, але лікареві Модрині здалося, що варто було би обшпарити окропом усе це брудне помешкання. Він послав чоловіка породіллі за льодом, заміряв жінці таз і визначив положення плоду. Слухаючи серцебиття дитини, Вілбур Модрина краєчком ока спостерігав за кішкою, яка, сидячи посеред кімнати, гралася з дохлою мишею.

Тут-таки була присутня і майбутня бабуся, яка розмовляла з породіллею по-литовськи. До лікаря Модрини вона зверталася за допомогою дивних жестів, завдяки яким він запідозрив у майбутньої бабусі старече слабоумство. Вона весь час намагалася втлумачити йому, що велика бородавка в неї на щоці приносить їй чи то несказанну насолоду, чи то несказанне страждання. Що саме, Модрина зрозуміти так і не спромігся; може, вона хотіла, щоби лікар видалив цю бородавку до чи після пологів. Стара демонструвала цей наріст у досить незвичайний спосіб: то підставить під нього ложку, ніби показуючи, що він от-от відвалиться, то накриє горнятком і відразу ж виставить на загальний огляд. Цей фокус із бородавкою вона повторювала кожні десять-п’ятнадцять хвилин, і щоразу з такою емоційністю, що лікар Модрина дійшов висновку: у голові старої довше десяти хвилин нічого не затримується.

Чоловік породіллі повернувся з льодом і наступив на кішку, котра заверещала так відчайдушно, що Модрині на мить здалося, ніби дитина вже народилася. Слава Богу, обійшлося без щипців. Пологи були швидкими, без ускладнень, але вельми галасливими. Обмивати немовля чоловік відмовився, і свої послуги запропонувала бабуся. Довелося погодитися, хоча поєднання недоумкуватості та нервового збудження могло привести до нещасного випадку. Сяк-так роз’яснивши їй (наскільки це було можливо без знання литовської мови), як миють новонароджену дитину,— ніякого опускання в окріп, ніякого обливання холодною водою з-під крана! — Модрина зайнявся послідом, що вперто не бажав відходити. Кровотеча робилася сильнішою, і Модрина раптом відчув, що може зіткнутися із значною проблемою.

Він насилу змусив чоловіка наколоти льоду — цей здоровань притягнув цілу брилу, тримаючи її у величезних щипцях, позичених у крамниці, і тепер у загрозливій позі стирчав серед кухні із тими щипцями на плечі. Принесена ним брила могла би остудити матки дюжини породілей, а покладена на одну пацієнтку, сплющила би її на млинець. Тим часом намилене немовля вислизнуло у бабусі з рук і гепнулося на брудні тарілки, що кисли в раковині; і сталося це тієї самої миті, коли чоловік породіллі знову наступив на кішку.

Скориставшись хвилиною, коли бабуся та чоловік на нього не дивилися, Модрина намацав крізь стінку живота верхню частину матки і з силою на неї натиснув. Жінка закричала і схопила його за руки. Тоді бабуся, залишивши немовля серед брудного посуду, обхопила Модрину ззаду за пояс і вп’ялася зубами йому у спину трохи вище лопаток. Чоловік породіллі однією рукою видобув дитину з раковини, а другою заніс щипці над головою Модрини. І саме цієї миті улюбленець долі Вілбур Модрина відчув, що плацента нарешті відділилася від матки і цілком вивалилася назовні. Не повівши бровою, він указав на неї чоловікові та бабусі, а ті поставилися до плаценти, як йому здалося, із набагато більшою побожністю, ніж до новонародженого. Модрина власноруч обмив дитину, дав матері засіб для скорочення матки, мовчки розкланявся з мешканцями квартири і вийшов на сходовий майданчик. Щойно він зачинив за собою двері, як у квартирі позаду почався розгардіяш: бабуся, чоловік й охолоджувана кригою породілля усі хором щось закричали,— литовською, звичайно,— та й немовля теж зробило свій внесок у свою першу сімейну сварку. Модрині подумалося: напевно, пологи та поява лікаря лише на коротку мить урвали бурхливий плин життя цієї родини.[4]

Він обережно спустився темними сходами і навпомацки вибрався назовні, але дорогою наступив на головку зогнилого латуку, що розплющилася в нього під підошвою із податливістю черепа новонародженого малюка. Цього разу Вілбур Модрина вже не сплутав би відчайдушний котячий вереск із криком немовляти. Він підвів голову саме вчасно, щоби помітити, як із вікна квартири литовців вилітає якийсь предмет. Лікар Модрина заледве встиг ухилитися, бо цілили явно в нього. Яку ж специфічно литовську образу міг він нанести цим біднякам? І наступної миті вжахнувся, побачивши, що викинутим із вікна предметом є та сама кішка, що так по-дитячому нявкала, а тепер лежала мертва біля його ніг. Але його шок уже за мить притлумила думка: добре, що з вікна полетіла кішка, а не щойно народжена дитина. Втім, професор у Гарварді казав якось, що «новонароджені мають пружність каучуку», але й котам, як добре знав Вілбур Модрина, пружності також не бракує; одначе цій кішці не вдалося пережити раптове падіння.

«Тут, у Святій Хмарі,— напише він пізніше,— я не перестаю із вдячністю згадувати південну частину Бостона». Він, очевидно, мав на увазі, що там із його допомогою народилася величезна кількість дітей. Модрина іноді думав, що ті години, коли він випускав немовлят у цей світ, були, можливо, найбезхмарнішими в їхньому житті. Не міг він без вдячності згадувати і тамтешніх проституток, які незмінно нагадували йому про пекучий подарунок місіс Гойк. Щоразу, побачивши проститутку, він уявляв собі, наче під мікроскопом, збудників хвороби, що в ній ховаються, а коли він думав про цих бактерій, то завжди згадував одурманювальне тепло ефіру. Лікар Модрина не вживав алкоголю й не отримував задоволення від куріння. Отаким він був чоловіком, цей лікар Модрина. Але час від часу він дозволяв собі вдихнути трішечки ефіру (мінімальну дозу, тільки кілька вдихів) для підняття настрою та бадьорості духу.

* * *

Якось уночі, коли Вілбур куняв під час чергування в пологовому відділенні південної філії Бостонської лікарні, його розбуркали повідомленням про те, що до лікарні привезли пацієнтку у важкому стані і що займатися нею — його черга. Хоча жінка дуже схудла і вже не мала вигляду здорової молодиці, він із легкістю впізнав місіс Гойк. Їй було дуже боляче, вона важко дихала, очі були розширені від переляку. Медсестра у прийомному відділенні запитала її ім’я та прізвище, але місіс Гойк мала відчутні труднощі з називанням себе.

— Римується із «зойк»,— вирішив допомогти лікар Модрина.

Якщо місіс Гойк і впізнала його, то нічим цього не виявила. Шкіра в неї була холодною на дотик, пульс дуже прискорений, живіт твердий і білий, як кісточки пальців стиснутої в кулак руки. Модрина не виявив ані пологових переймів, ні серцебиття плода, який мимохіть уявив схожим на мовчазну доньку місіс Гойк. Цікаво, скільки зараз років її доньці? Та стільки ж, скільки і йому, очевидно,— промайнуло в голові у лікаря Модрини, й тієї самої миті він усвідомив діагноз: внутрішня кровотеча у черевній порожнині. Модрина розпочав операцію одразу ж, щойно черговий лікар підібрав донорів для переливання крові.

— Місіс Гойк! — тихенько покликав він, сподіваючись, що вона все ж таки його пригадає.

— Вілбуре, як там твій татусь? — поцікавилася місіс Гойк перед тим, як він почав операцію.

Черевна порожнина була геть заповнена кров’ю; він почав вимочувати її ватяними тампонами, шукаючи причину, й незабаром виявив, що кров тече із шестидюймового розриву задньої стінки матки. Модрина зробив кесарів розтин[5] і вийняв мертве немовля, чиє змарніле личко із презирливою гримаскою знову нагадало йому обличчя любительки сигар — дочки місіс Гойк. І тоді йому зробилося дивно й цікаво, чого це місіс Гойк прийшла до лікарні сама-одна.

До цього моменту операція проходила добре. Спогади про дочку із сигарами та про хворобу, якої він лише нещодавно позбувся, не заважали молодому лікареві робити свою справу; випадок здавався йому цілком банальним. Вілбур Модрина вже почав був зашивати матку, але нічого не вийшло: хірургічні нитки не трималися у тканинах тіла місіс Гойк. Стінки її матки нагадували м’який сир. А спробуйте-но накласти шви, до прикладу, на камамбер... Отже, Модрина не мав вибору — матку довелося видалити. Після кількох переливань крові стан місіс Гойк, на подив Модрини, стабілізувався.

Уранці він проконсультувався зі старшим хірургом. Лікарі-акушери Бостонського пологового будинку, як правило, мали гарну хірургічну підготовку; Модрина, скажімо, пройшов курс хірургії в одній із масачусетських клінік. Але стан матки місіс Гойк спантеличив і старшого хірурга. Нічим було пояснити і розрив матки, адже швів від колишніх хірургічних втручань на ній не було. Плацента також була тут ні до чого, бо дитяче місце перебувало на іншому боці. І жодних ознак будь-якої пухлини...

Упродовж сорока восьми годин стан місіс Гойк був цілком задовільним. Вона навіть утішала Вілбура, коли дізналася, що обоє його батьків померли. «Із матір’ю твоєю я, звісно, знайома не була»,— зізналася вона. А потім знову почала перейматися про свою репутацію і взяла з Модрини слово, що він збереже її таємницю, хоча він і так уже її зберіг, не повідомивши хірургу про свою підозру, що сироподібний стан матки місіс Гойк є наслідком задавненої гонореї. Серед іншого молодий лікар запитав у себе, котрою із двох легенд користується зараз місіс Гойк? Тобто добропорядною жінкою якого із двох міст — Бостона чи Портленда — вона тепер себе вважає? А може в її житті з’явилося ще третє місто і, відповідно, третя уявна добропорядність?

На третю добу у черевній порожнині місіс Гойк знову з’явилася кров, і Вілбурові Модрині довелося розкрити шов; цього разу він побоювався, що може виявити щось дуже серйозне. Але крові у черевній порожнині виявилося небагато, і він зітхнув із полегшенням. Видаляючи кров, Модрина випадково зачепив кишку і проштрикнув її наскрізь. Він підняв кишку, щоби зашити місце пошкодження, але вона розлізлась у нього в руках. Якщо й інші органи місіс Гойк схожі на желе, зрозумів Модрина, довго вона не протягне.

Вона прожила ще три дні. Тієї ночі, коли місіс Гойк померла, лікареві Модрині наснилося жахіття: його пеніс відвалився просто у Вілбура в руках. Він спробував прилаштувати його на місце, але той розвалився на шматки, а потім повідпадали і пальці. Пальці для хірурга важливіші, ніж пеніс, подумав він уві сні. Яка характерна думка для хірурга! Й особливо для Вілбура Модрини!

Ця історія зміцнила його переконання стосовно небезпечності статевих стосунків. Він почав очікувати, що невдовзі його теж спіткає така сама доля. Одначе розтин, зроблений відомим патологоанатомом, виявився для всіх цілковитою несподіванкою.

— Цинга![6] — проголосив патологоанатом.

«Це схоже на патологоанатомів,— подумав Вілбур Модрина.— Цинга, авжеж!»

— Місіс Гойк була проституткою,— з усією можливою шанобливістю нагадав він патологоанатомові,— а не мореплавцем.

Але патологоанатом був абсолютно впевнений у своєму діагнозі. Він сказав, що ні гонорея, ні вагітність ніякої ролі в її стані не відігравали. Місіс Гойк померла саме від цієї хвороби мореплавців, у її організмі не виявилося навіть сліду вітаміну C, із чого патологоанатом зробив висновок: «Деградація з’єднувальної тканини зі схильністю до внутрішніх кровотеч». Жодних сумнівів — цинга.

Хоча звідки в місіс Гойк узялася цинга, так і лишилося загадкою, лікар Модрина принаймні довідався, що ця загадка не має нічого спільного з венеричними захворюваннями. Тож він отримав одну ніч повноцінного сну — перш ніж до нього завітала дочка місіс Гойк.

— Сьогодні ж ніби не моя черга,— сонним голосом запротестував лікар Модрина, коли серед ночі його знову розбудив колега.

— Вона стверджує, що ви її лікар,— знизав плечима колега.

Він не впізнав доньку місіс Гойк, яка колись коштувала дешевше власної матері; тепер вона, напевно, заломила би таку високу ціну, що матері й не снилася. Тоді, у потязі, вона здавалася на кілька років молодшою за Вілбура, але тепер — на декілька років старшою. Її підліткова замкнутість змінилася презирливою розв’язністю. Косметика, прикраси, парфуми — ні в чому не було міри, одяг також виглядав кричуще. Волосся було заплетене в товсту косу, прикрашену пір’їною чайки, так туго, що відтягнуло назад шкіру обличчя, а вени на скронях і м’язи на шиї напружилися — ніби коханець-садист ухопив її за косу та із силою рвонув назад.

Замість привітання вона простягнула Вілбуру Модрині пляшечку з бурою рідиною, із якої крізь нещільно припасований корок виходив їдкий незнайомий запах. На замацаній брудними пальцями етикетці розібрати що-небудь було неможливо.

— Оця штука її і вкатрупила,— виголосила дівчина, і з горла в неї вирвався глухий хрип.— Я-то цим не користуюся. Є інші засоби.

— Ви — міс Гойк? — спитав Вілбур Модрина, намагаючись відчути важкий сигарний дух.

— Я ж сказала, що є інші засоби! — повторила міс Гойк.— У мене ще не стільки, як у неї, ще не смикається...

Вілбур Модрина понюхав пляшечку, котру тримав у руці; він розумів, про що говорить його нічна візитерка. Її мати була на п’ятому місяці, а це означає, що дитина вже ворушилася. Для релігійних лікарів перший порух плода означає появу людської душі, але Вілбур Модрина в існування душі взагалі не вірив. До середини дев’ятнадцятого століття закон ставився до абортів просто (і, на думку Модрини, розумно): дозволяв переривати вагітність до того, як дитина почне ворушитися; такий аборт життю матері не загрожує, щоправда, на четвертому місяці плід уже міцно прикріплюється до матки, і витягти його звідти важче.

От і ця бура рідина в пляшечці, що тримав зараз у руці Вілбур Модрина, не змогла видалити плід із черева місіс Гойк, хоча, ймовірно, саме вона вбила дитину й перетворила нутрощі місіс Гойк на подобу манної каші.

— Мабуть, це сильна трутизна,— суворим голосом прорікла донька місіс Гойк, поки Вілбур Модрина крапав на етикетку дещицю дорогоцінного ефіру і протирав заляпану етикетку, намагаючись очистити її бодай настільки, щоби можна було прочитати назву:

ФРАНЦУЗЬКА МІСЯЧНА НАСТОЯНКА

Відновлює регулярність жіночих місячних!

Позбавляє блокуючих факторів!

(«Блокуючими факторами», як знав молодий Вілбур Модрина, у певних колах було прийнято називати вагітність.

Нижче на етикетці стояло:

Застереження:

Одруженим жінкам уживати небезпечно!

Майже завжди викликає викидень!

Ясна річ, саме це останнє застереження і спонукало місіс Гойк пити і пити без міри це пекельне зілля.

У Гарвардській медичній школі Вілбур Модрина вивчав і засоби, що здатні спричинити відторгнення плоду й використовуються жінками замість аборту. Деякі, наприклад, ріжки, що їх Модрина прописував своїм пацієнткам після пологів для кращого скорочення матки, чи екстракт шишкоподібної залози безпосередньо діють на м’язи матки, змушуючи їх скорочуватись. Інші ж є не чим іншим, як звичайними сильнодіючими послаблюючими: спричиняючи аборт, вони водночас руйнують кишечник. Під час навчання студент Модрина мав справу з трупами двох жінок, які загинули від уживання скипидару, що був у той час досить поширеним засобом домашнього переривання вагітності.[7] Наприкінці дев’ятнадцятого століття жінки, які не бажали народжувати, також труїли себе стрихніном або рутовою олією. Що ж до «Французької місячної настоянки», то вона виявилася звичайною пижмовою олією, і місіс Гойк так довго її вживала, ще й у таких неймовірних кількостях, що її організм повністю втратив здатність засвоювати вітамін C. Що й перетворило її внутрішні органи і тканини на «камамбер». Тому патологоанатом, як виявилося, мав абсолютну рацію: місіс Гойк померла від цинги.

Місіс Гойк могла би скористатися кількома іншими способами позбавлення від небажаної дитини. Ходили чутки, що в південному районі практикував один славнозвісний майстер підпільних абортів, який за сумісництвом був і найбільш процвітаючим сутенером. За аборт він брав майже п’ятсот доларів, що було занадто для багатьох його клієнток, і тоді вони (повертаючи борг) ставали його підопічними. Його практика, подібно до інших закладів цього штибу, офіційної назви не мала, але набула відомості як «Гаррісон-2» — туманно й не без натяку. Один зі стаціонарів південної філії Бостонської лікарні розташовувався на Гаррісон-стрит, отже місцевим жаргоном «Гаррісон-2» означало щось напівофіційне, щоби не сказати нелегальне.

Робити аборт у «Гаррісон-2» чи іншому подібному закладі, як, напевно, розуміла місіс Гойк, сенсу не було. І дочка її, вочевидь, знала, якими методами в тих закладах послуговуються, тому й вирішила звернутися до Вілбура Модрини, надаючи йому нагоду виконати цю роботу й надаючи собі шанс, що робота ця буде виконана професійно.

— Та кажу ж, що ще не смикається,— товкмачила дочка місіс Гойк молодому лікареві Модрині.— Раз, два — і по всьому. Хвилини зо дві — і мене вже тута не буде.

Було вже після опівночі. Південний філіал Бостонської лікарні поринув у глибокий сон. Черговий лікар спав сном праведника, сестра-анестезіолог також спала. Колега, який розбудив Модрину також улігся.

Розкриття шийки матки на будь-якому місяці вагітності, як правило, призводить до її скорочення, і тоді її вміст вивергається назовні. Та й узагалі будь-який предмет, що потрапляє всередину матки, зазвичай викликає цей ефект: скорочення матки і викидень. Молодий Вілбур Модрина мовчки витріщався на дочку місіс Гойк: ноги в нього тремтіли, здавалося, що підлога ходить під ним ходором. Йому здалося, що він знову стоїть у вагоні того ранкового портлендського потяга, що везе його додому, спираючись на спинку сидіння місіс Гойк, і ще не відає про те, що заразився від неї трипером.

— Хочеш зробити аборт? — тихо проказав Вілбур Модрина, вперше у житті вимовляючи це слово вголос.

Дочка місіс Гойк висмикнула пір’їну чайки з коси і штрикнула Модрину в груди її гострим кінчиком.

— Давай уже сери чи просто злазь із горщика,— сказала вона. І від слів «сери» та «горщик» до Вілбура нарешті долинув смердючий сигарний дух.

Вілбур Модрина чув, як уві сні хропе сестра-анестезіолог. Для аборту не знадобиться стільки ефіру, скільки для пологів; достатньо буде трохи більше за його власну щоденну дозу. Коли поспішаєш, лобок можна й не голити. Це перед пологами гоління є обов’язковим. Вілбур Модрина пізніше вимагатиме, щоби його пацієнткам голили лобок і перед абортом, але зараз він вирішив цим знехтувати. А от без ефіру не обійтися. Операційне поле він обробить червоним мертиолятом.[8] Якби в нього було таке дитинство, як у дочки місіс Гойк, він би теж не мав бажання приводити на світ дітей. Тоді так: потрібно взяти набір розширювачів із наконечниками Дуґласа, що легко вводяться в матку і не пошкоджують тканини, коли їх виймаєш. Якщо розкрити шийку матки до потрібного діаметру, то щипці взагалі не знадобляться, звісно, за умови, що вагітність дочки місіс Гойк не перевищує дванадцяти тижнів. Щипці можуть знадобитися тільки тоді, коли термін вагітності вже значно більший і доведеться видаляти плаценту й великі фрагменти зародка. У медичному підручнику вони цнотливо називаються «продукти зачаття»: їх зішкрібають зі стінок матки кюретками, найменша з яких може сягнути найвіддаленіших її закутків.

Але тоді Вілбур Модрина був, як то кажуть, молодим та зеленим. Він знав, що робити, але раптом піддався сумнівам. Невідомо, скільки часу дочка місіс Гойк відходитиме від наркозу. І що він скаже медсестрі, якщо та раптом прокинеться, або черговому лікареві, коли доведеться залишити дівчину до ранку у випадку, скажімо, сильної кровотечі. Отямився він від роздумів, відчувши ще один відчутний укол у груди: невгамовна донька місіс Гойк знову штрикнула його гострим кінчиком пір’їни чайки, але цього разу набагато дужче.

— Та ще ж не смикається! Іще не смикається, кажу! — закричала на нього міс Гойк, знов і знов штрикаючи Модрину пір’їною, аж доки та не зламалась у неї в руці.

Залишивши уламок стирчати в Модрининій сорочці, нічна візитерка рвучко розвернулася — її важка коса злегка вдарила Вілбура по обличчю, знову обдавши сигарним смородом,— і вибігла з приймальні, грюкнувши дверима. Модрина витягнув із сорочки залишок пір’їни й помітив, що руки в нього забруднені «Французькою місячною настоянкою». Не те щоби вона смерділа чи просто неприємно пахла, але її запах перебивав звичний аромат ефіру, що його лікар Модрина вже встиг полюбити.

І саме тоді його душевній рівновазі настав кінець.

* * *

У «Гаррісоні-2» до ефіру як анестезії не вдавалися. Питання знеболювання там нікого не хвилювали. Замість наркозу там використовували музику. Ансамбль із назвою «Німецький хор» співав у приймальні німецькі пісні, і робив це з відчутною пристрастю. Можливо, дочка місіс Гойк й оцінила їхній спів, але жодним словом не згадала про музику за тиждень по тому, коли знову з’явилася в південній філії бостонської лікарні. Ніхто не знав, як саме вона туди потрапила; судячи з усього, дівчину просто доволокли до дверей прийомного відділення та й кинули напризволяще. На обличчі та шиї дочки місіс Гойк красувалися великі синці — ймовірно, її побили за те, що не змогла заплатити за аборт. Розпухле обличчя на дотик було гарячим і сухим, наче щойно витягнена з печі паляниця. Дуже висока температура й ригідність твердого, як скло, живота змусили чергового лікаря та нічну медсестру запідозрити перитоніт. Але Вілбура Модрину вони розбудили тому, що до верхньої частини рукава сукні дочки місіс Гойк була пришпилена записка:

ЛІКАРЕ МОДРИНА —
ДАВАЙ УЖЕ СЕРИ
ЧИ ПРОСТО ЗЛАЗЬ ІЗ ГОРЩИКА!

До другого рукава, немовби самотній еполет, були пришпилені жіночі трусики, від чого сукня перехнябилася на один бік. Як виявилося невдовзі, інших трусиків дочка місіс Гойк на собі не мала; очевидно, її трусики пришпилили до рукава сукні, щоби не загубилися. Вілбуру Модрині не знадобилося проводити ретельний огляд, аби зрозуміти, що дівчині зробили аборт, але він закінчився невдачею. Плід, що не виявляв ознак серцебиття, залишався в матці, що міцно стиснулася від потужного спазму. Стосовно ж кровотечі та перитоніту, то вони могли бути наслідком будь-якого зі способів переривання вагітності, застосовуваних у «Гаррісоні-2».

По-перше, там використовували інструментарій водолікарень — шприц із трубкою для введення в матку; ясна річ, цю трубку ніхто не стерилізував, і воду не кип’ятили, а шприц застосовували і для інших потреб. По друге, там був примітивний відсмоктувальний апарат — герметична скляна банка, з якої повітря викачувалося за допомогою насоса з ножним приводом. Ця банка, звісно, витягувала плід, але при цьому через пори шкіри смоктала кров, завдаючи непоправної шкоди м’яким тканинам. І нарешті, там вдавалися до електрики, про що свідчила невеличка табличка на дверях: «ЛІКУЄМО ВІДСУТНІСТЬ МЕНСТРУАЦІЙ ЕЛЕКТРИЧНИМИ МЕТОДАМИ!». У процесі цього лікування використовувалася гальванічна батарея Макінтоша з під’єднаними до неї дротами, що подавали струм до електродів, обладнаних гумовими руків’ями, котрі захищали того, хто робив аборт, від ураження струмом.

Дочка місіс Гойк померла, коли лікар Модрина навіть не встиг розпочати операцію. Вона не сказала жодного слова, якщо не зважати на звернення: «Давай уже сери чи просто злазь із горщика!», що залишилося на записці, пришпиленій до рукава її сукні. Температура в дочки місіс Гойк сягала позначки 107 градусів за Фаренгейтом{6}. Лікар, який тієї ночі чергував у лікарні, визнав за необхідне поцікавитися в Модрини, чи той знав покійницю, адже записка мала явно інтимний характер.

— Вона була зла на мене через те, що я відмовився зробити їй аборт,— пояснив Вілбур.

— Дуже добре, що ви так учинили! — кивнув черговий лікар.

Одначе Вілбур Модрина не зрозумів, що ж доброго й кому саме він учинив тією відмовою. Всі оболонки та внутрішні органи черевної порожнини дочки місіс Гойк були запалені, матка проколота у двох місцях, а плід помер і, як вона і казала, більше «не смикався».

Наступного ранку лікар Модрина завітав до «Гаррісон-2». Йому було потрібно на власні очі побачити, що ж там відбувається, і дізнатися, куди йдуть жінки після того, як опиняться за дверима цього закладу. Він завжди пам’ятатиме останній видих дочки місіс Гойк, від якого йому в обличчя вдарило застарілим тютюновим сопухом. Він нахилився до неї, і раптом усе в його очах попливло, замерехтів давній вогник сигари, що висвітлював у темряві його одяг. Якщо гординя є гріхом, то гріхом лікаря Модрини була гординя доброчесності. Колись він переспав із матір’ю у присутності доньки, а потім одягнувся при світлі її сигари. Відтепер усе подальше життя Вілбур Модрина спокійнісінько обходитиметься без сексу, от тільки чи має він право засуджувати інших людей за секс?

Біля дверей, на яких висіла табличка, що обіцяла відновлення менструації за допомогою електричного струму, Вілбура Модрину зустрів спів «Німецького хору». Хоровий спів супроводжувався грою розстроєного деренчливого піаніно. Не було там ні гобоя, ні англійського ріжка, ні меццо-сопрано, і все ж таки музика віддалено нагадала лікареві Модрині малерівські «Кіндертотенлідер»{7}[9]. Через багато років, коли він уперше почує гуркітливе ревіння води в Порогах-на-Третій-Милі, на гадку йому спадуть німецькі пісні, що вивергалися з «Гаррісона-2», неначе струмінь сперми. Він постукав у двері, але з тим самим успіхом він міг би і закричати на все горло,— все одно його ніхто би не почув. Модрина розчахнув двері й увійшов — ніхто навіть не глянув у його бік, «Німецький хор» продовжував співати. Піаніно направду було тут єдиним музичним інструментом, стільців не вистачало навіть для жінок, так само, як і пюпітрів. Чоловіки скупчилися на віддалі, тримаючись окремо від жінок. Диригент стирчав біля піаніно. То був худий і лисий чоловічок без сорочки, але в брудно-білому комірці (мабуть задля того, щоби зупиняти струмки поту), очі в нього були напівзаплющені, як під час молитви, а руки відчайдушно молотили повітря, насичене тютюновим димом і смородом дешевого пива, що нагадував запах застояної сечі. Дихати було практично неможливо, але хор слухняно підкорявся диким змахам швидких рук свого капельмейстера.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

ПРО ДЖОНА ІРВІНГА

Джон Ірвінг (справжнє ім’я Джон Воллес Блант-молодший) народився в містечку Екзетер у штаті Нью-Гемпшир 1942 року. Він був, за його власним зізнанням, вельми похмурим хлопчиком, хоча й мав у школі відмінні оцінки з англійської мови та літератури і вже у випускному класі точно знав, що хоче писати романи. Однак справжнє заохочення до красного письменства Ірвінг відчув лише в Нью-Гемпширському університеті, коли познайомився з молодим романістом на ім’я Джон Юнт. «Виявилося, що все дуже просто,— пізніше пригадував він.— Юнт був першою людиною, котра зауважила, що все, хай би чим я займався, окрім, звичайно, письменства, виходило в мене не дуже добре і не задовольняло навіть мене самого».

Починаючи з 1961 року Джон Ірвінг навчався в університетах Айови, Відня та Піттсбурга, а 965 року отримав ступінь бакалавра з відзнакою в Нью-Гемпширському університеті. Минуло лише три роки, і дебютний роман письменника-початківця «Свободу ведмедям» (1968) отримав визнання читачів і схвальний відгук такого прискіпливого поціновувача, як Курт Воннегут.

Сьогодні Джон Ірвінг є автором двох десятків романів, що принесли йому всесвітню славу та безліч престижних премій. Більшість його книжок перекладені 35 мовами світу. Серед найвідоміших романів письменника — «Світ очима Гарпа» (1979), удостоєний Національної книжкової премії США, «Правила будинку сидру» (1985), «Молитва про Овена Міні» (1989) і «Доки я тебе не знайду» (2005). На жаль, український читач досі мав можливість познайомитися лише з однією книжкою Ірвінга — мається на увазі роман «Доки я тебе не знайду», що вийшов друком у видавництві «Фабула» 2018 року. Але це була лише «перша ластівка» — і ось маємо українські «Правила будинку сидру», і це ще далеко не все.

У роману, котрий ви зараз тримаєте в руках, особлива доля: серед декількох екранізацій прози Джона Ірвінга він посідає чільне місце. У 1999 році режисер Лассе Халльстрьом завершив зйомки стрічки «Правила будинку сидру», у якій головні ролі виконали Тобі Маґвайр і Шарліз Терон. Того ж року фільм був номінований на премію «Оскар» за сімома номінаціями, але «Оскар» отримали лише двоє — автор сценарію Джон Ірвінг і виконавець ролі лікаря Модрини, найпопулярніший британський актор Майкл Кейн.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.