На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Олександр Демарьов

Нінок

Роман

Київ

УДК 821.161

Д30

Демарьов Олександр

Д30 Нінок: роман. Київ: Видавництво Ліра-К, 2023. 328 с.

ISBN 978-617-520-437-5

«Нінок»—друга, проте не остання книга із циклу романів про життя в сучасній українській провінції. Героїня роману, здобувши університетську освіту, повернулася до рідного села. Чи зможе вона здійснити далекосяжні плани, мрії, залишитися вірною собі? Чи стане їй мужності й снаги реалізувати чималі амбіції? Чи знайде вона щастя? Чи зуміє уникнути помилок своїх батьків? Про все це —у неспішній і водночас захопливій оповіді.

Для широкого кола читачів.

УДК 821.161

ISBN 978-617-520-437-5 © Демарьов О., 2023

© Видавництво Ліра-К, 2023

Частина 1

Розділ перший. Секретарка

І

Ніна лежала в ліжку й чекала, поки бабуся прийде її будити. Приємна прохолода наповнила майже всю спальню, та під ковдрою було тепло й затишно. За вікном лив дощ, краплини залітали до кімнати, розбиваючись об протимоскітну сітку. На підлозі біля вікна утворилася калюжа.

Марно намагатися визначити час за сонцем —небо облягли хмари. Заглядати в телефон не хотілося —он він, аж на столі. Цікаво, котра зараз? Шоста —можна полежати зі спокійною совістю. А якщо сьома? Якби так, то бабуся уже будила б. Тож дівчина знічев’я споглядала листя виноградної лози, що обплела металевий прут за вікном.

Широке листя стало ще зеленішим від дощу, розкрилося й витягнулося. Один листок, найпримітніший, здригався від кожної краплини. Він то просідав, то підстрибував, з гідністю зустрічаючи новий удар із неба. Такий дощ для листочка не проблема. Та коли здіймався вітер, листок розвертався й підставляв спину великим краплинам, що падали з даху. Ці краплі, здавалося, ладні були пробити його. Якби падали наполегливіше й точніше, то розірвали, пошматували б зелену латочку. Однак вітер, відірвавши краплі від шиферу, шпурляв їх на всі боки. Награвшись, ущухав, і спокійний ритм дощу відновлювався.

Ніна вистромила ногу з-під легкої ковдри й майже одразу сховала її назад. Нічого собі! Нарешті настали прохолодні деньки! Прийшли —і слава богу! Бо від тієї спеки вже діватися було нікуди. Купаєшся —і водночас пітнієш. Та пітніти, то ще таке, —погано, коли голова болить і робити нічого не можеш. Холод завжди кращий за спеку: і в лютий мороз можна зігрітися, а от від сонця нікуди не втечеш. Ну, тепер нарешті можна вдихнути на повну. Видно, вночі була гроза…

Та де ж бабуся? Вже мала би прийти. І не станеш кликати —а що, коли зарано? Проте внутрішній годинник підказував, що вже час.

Вона пересилила себе, встала з ліжка, закутавшись у ковдру, взяла зі столу телефон. Знову лягла й лиш тоді глянула, котра година. Пів на восьму! Ой-ой! Треба хутчіш збиратися на роботу!

«Хутчіш»… Цього Ніна Романець страх як не любила. Нащо ця біганина зранку, нащо поспіх? Можна ж неквапом зібратися, випити кави, поглядаючи в телевізор… Але не сьогодні. За годину вона має сидіти на робочому місці. А ще голову помити! Думала ж, думала звечора це зробити —і чого, питається, полінувалась? А бабуся де? Чому вона таке допустила?

Бігаючи кімнатою, Ніна ще й вступила в калюжу, довелося шукати ганчірку…А як уже кинула ганчірку на підлогу, мусила витирати те місце насухо —не кинеш же просто так. І підвіконня ще протерти. Самі лише «мусиш». Гарний початок дня!

Голову мити ніколи, доведеться з немитою йти. Стала перед дзеркалом і взялася розчісуватися. Вона сама вигадала цей спосіб боротися з жирністю волосся. Сто, двісті разів треба провести гребінцем —тоді голова здаватиметься чистою. Тим, що вона таке придумала, можна було пишатися, та не тепер. Сяк-так дала раду зачісці й рушила до веранди, обираючи собі взуття. Як завжди: три полички черевиків, а взути нічого. Обрати довелося туфлі, котрі не бояться води, але натирають ноги.

Лиш тепер увійшла до хати бабуся.

—О, вже прокинулася?

Ніна хотіла спершу насваритись, але бабуся мовила з такою любов’ю, що на неї не можна було ображатися.

—Прокинулася, куди ж дітися, —кинула онучка. —Чого ви мене не розбудили?

—Та я щось сама рано встала, та й, думаю, спати далі чи йти поратись? Пробувала заснути, але, мабуть, природа хоче, щоб я трудилася. Щось я забула про те, що в хаті сонько є.

Вона всміхнулася, чекаючи, що і «сонько» відповість тим самим. Та Ніна, все ще орудуючи гребінцем, виглядала геть серйозною.

—Ви хоч би попереджали. Бо, бачите, —вона показала на годинник, що висів на стіні, —тепер запізнююся.

Сказавши це, дівчина розвернулася й пішла в свою кімнату.

—Нічого, не запізнишся, —мовила їй услід бабуся.

І тут же додала:

—Може, тобі кави зробити?

ІІ

Ех! А кави хочеться! Взагалі, якщо постаратися, можна встигнути й кави сьорбнути. Та, коли так подумати, нічого страшного не станеться, якщо трохи запізнитися…

—Ні, не встигну, —взяла себе в руки.

Вона швиденько закинула в сумочку все необхідне, взулася, вийшла на ґанок, розкрила парасолю й рушила вперед. Бабуся провела онуку поглядом і, закриваючи двері, махнула перед носом рукою.

—Ох і надушилася!

Правду кажучи, дівчина добре розуміла, що поспішати їй нікуди —її ніхто не контролював аж настільки, щоб доводилось боятися прийти невчасно. Їй треба було просто з’явитися на роботі. Раніше чи пізніше —влітку це не принципово. Поспішала ж тому, що сама собі пообіцяла бути пунктуальною.

Ніна працювала секретаркою в інтернаті. Вряди-годи мріяла про «живу» роботу з дітьми, але загалом їй було зручно за своїм столом, що стояв перед кабінетом директора. Вона влаштувалася сюди, коли остаточно вирішила не продовжувати навчання. Точніше сказати, її влаштувала на цю роботу мама.

Всі навколо мали власні уявлення щодо її життя, кожен по-своєму бачив її майбутню діяльність. Найважче мамі було змиритися з тим, що найстарша донька полишає Київ —з усіма можливостями й перспективами —та повертається в село. Ніна, на противагу матері, з усіх сил вчепилася в ідею «спокійного життя без міської метушні». А коли мати змирилася, то й сама почала бунтувати —тепер уже проти себе самої. Цілий рік визначалася, що їй треба і де вона мусить бути, та зрештою вирішила, що у Заваллі жити краще.

«Тут, у селі, —природа, тиша й спокій». І хоч Ніна не надто любила гуляти й рідко у вихідні виходила з бабусиної хати, проте навчилася хвалити сільську ідилію, ліси, поля й ставки з приводу й без, —ще й так переконливо, що люди вірили, ніби дівчина й хвилини без природи не проживе.

Інші втікали звідси. З двадцяти з лишком однокласників лише четверо, включно з Ніною, осіли у Калинівському районі. Їй та Колі Семеруню з роботою пощастило. Ніна влаштувалася в інтернат завдяки мамі, бо ту знали й поважали (чи жаліли) у райвідділі освіти, а Коля знайшов роботу вчителя фізкультури в рідній школі. І невипадково —ще до вступу в університет попередній учитель, друг Семеруня-старшого, сказав, що поступиться місцем виключно Кольці. Дві однокласниці знайшли роботу самі. Одна продавала прикраси в єдиному на район ювелірному магазині, друга —видавала кредити в банку.

Часто, крокуючи на роботу, Ніна ловила себе на думці, що нізащо не покинула б це спокійне місце. Для когось нудне, а для неї —спокійне. Кожному своє. Навряд чи хтось назве її місце роботою мрії. Так, тут немає кар’єрного зростання. Так, тут скромна заробітна платня. Попри це, Ніна має те, чого раніше не мала: почуття стабільності й упевненість у тому, що завтра вона прокинеться —і все буде таким самим.

От і тепер, ховаючись під парасолею від надокучливого дощу й підступного вітру, який дув то спереду, то ззаду, Ніна йшла на роботу без відрази. О, скільки людей на світі не знають, що це за стан! Скільком не пощастило? Мільярду? Двом? Не обов’язково любити те, чим займаєшся, але хочеться ж якось бути у гармонії з собою. Навіщо руйнувати себе, навіщо злитися й ненавидіти? Треба вміти прийняти світ таким, яким він є —і тоді жити просто, легко й радісно.

Дівчині справді було прикро через те, що запізнюється. Вона звикла прокидатися раніше й укладати подумки довгий перелік справ-процедур до того, як вийти з дому. Сьогодні вона цього не встигла —день почався не так, як треба. Що ж, сама винна…Чи не сама?

Хотілося перекинути вину на когось іншого, на іншу, та надто очевидним був цей хід, аби повірити у нього й ним скористатися. Довелося заспокоїтися й мовчки радіти життю. Так, сьогодні це зробити важче, ніж зазвичай —бо життя випробовує. Та, наперекір йому, треба цей день полюбити. Сьогодні точно станеться щось приємне!

Замріявшись, Ніна вступила в калюжу. Це суттєво остудило її запал і добряче притлумило намір радіти життю. Вона навіть вилаялася вголос. Та чим ближче підходила до школи-інтернату, до місця, де її знають завжди всміхненою, оптимістично налаштованою, тим упевненішою ставала хода.

ІІІ

У Калинівському інтернаті навчалося трохи більше як пів сотні учнів. Деякі тут і жили: сироти, напівсироти, або й ті, кого просто віддали на виховання і забули чи не схотіли забрати. Решта ходили сюди як до звичайної школи.

Великий чотириповерховий центральний корпус вміщав власне школу, так званий адміністративний відділ та просторий спортзал. Поруч стояла вибілена одноповерхова їдальня, навпроти неї —майстерня. За їдальнею знаходився туалет для учнів —вчительський-бо, як годиться, був у школі. Дитяча вбиральня у приміщенні теж була, навіть дві, проте з приходом весни їх зачиняли —аж до осінніх заморозків.

Чотириповерхова будівля інтернату в містечку з п’ятьма дев’ятиповерхівками —це солідно! Взагалі, це була найбільша школа району. І навіщо, питається, таку велику будівлю віддали під інтернат? Невже так багато сиріт і малозабезпечених? Утім, підрахувати всі малозабезпечені сім’ї району —справа аж надто невдячна, тож подібні запитання мало в кого виникали. Та й кому вона треба —зайва морока?

Інтернат звели ще у шістдесятих роках. Гроші на будівництво виділив машинобудівний завод, той, що зараз зупинився остаточно. Колись, у свої найкращі роки, підприємство розвивало весь район, якого раніше просто не існувало. Поява промисловості в околиці далася взнаки з першої робочої зміни: селяни покидали плуги й лопати і пішли працювати на завод. Хто ж захоче горбатитися на полі зранку до ночі, коли з’явилася можливість заробляти гроші по-людськи: в теплі й по вісім годин на добу? По вісім! Це казка для селянина.

Описати долю заводу —то окрема робота. Досить сказати, що, коли зупинили виробництво, доволі швидко він став непотрібним. Того самого ранку, коли Ніна Романець крізь сльоту пробиралася до роботи, хтось уже повертався з «нічної зміни», несучи на спині мішок із металобрухтом. Завод розтягували дрібними порціями, не поспішаючи. Хто мав більше влади й грошей —перший узяв найцінніше. Далі, за ієрархією, увірвали свої шматки дрібніші службовці й інші «зацікавлені сторони». Зрештою черга дійшла до простого невибагливого люду, котрому й металобрухт красти —чим не робота. Ну, а оскільки завод був справжнім гігантом, то й заробітку поки вистачало всім охочим.

Калинівський машинобудівний безславно конав. У нього відібрали право на героїчну смерть, та один подвиг за своє коротке життя він таки здійснив. Підприємство побудувало місто —з усіма його житловими будинками, лікарнями, стадіонами, школами й адміністративними наростами. Зокрема й школу-інтернат.

Перед головним корпусом інтернату зеленіло подвір’я. Сказати, що воно занедбане —те саме, що промовчати. Архітектор, проєктуючи території, планував так: подвір’я буде вміщувати і дитячий майданчик, і бесідки-альтанки, і липову алею —куди ж без неї! —і, наостанок, місце для проведення урочистих лінійок та інших зібрань. Може, раніше тут проводили зібрання, може й діти гралися, ховаючись у тіні високих лип. Ніна працювала в інтернаті рік, але ніяких зборів для учнів її директорка не проводила, а вільний час вихованці гаяли на стадіоні або біля закинутої поліклініки. На обгородженому дірявою металевою сіткою стадіоні можна було грати у футбол, а в колишній поліклініці —курити, пити й усяке інше. Ці два місця були неабияк популярні серед усіх шістдесяти п’яти учнів, які пропадали тут цілий теплий сезон. У школі, частіше в спальнях, діти зимували. Подвір’я, задумане як культурний, громадський простір, стояло безглуздою пусткою, підставляючи порослий бур’янами «плац» дощеві.

ІV

Біля дверей головного корпусу красувалося металеве відро з брудною водою і ганчіркою —то технічка поставила, щоб кожен мив взуття, перш ніж вступити в її володіння. Цілу осінь і ранню весну технічка не забуває ставити відро перед входом у школу. І майже ніколи ніхто не витирає старою ганчіркою взуття: діти —бо так заведено, співробітники —бо гидують. Розносять болото по школі, даючи прибиральниці роботу.

Ніна, навіть не глянувши на те відро, зайшла в корпус. Всередині тихо —канікули, уроків немає. Вихованці, котрі тут вимушені жити, ще або не прокинулися, або вже пішли по своїх справах у місто. Вчителі у відпустках, відпочивають. Це тільки вона повинна сидіти біля телефону й чекати, поки зателефонують з райво чи директорка скаже щось зробити. Якщо ніхто не телефонує —все одно мусиш сидіти й переносити писані від руки папери у комп’ютер. Елетронна документація! Електронне урядування!

Влаштовуючись на цю роботу, Ніна чекала зовсім іншого. До першого робочого дня їй здавалося, що в інтернаті вирує життя, що кожен працівник тут мусить бути педагогом, вирішувати день за днем життєві задачі. Секретарська ж робота, як уявляла собі Ніна, —це лише маленька частинка її обов’язків.

Після місяця роботи в інтернаті дівчині здавалося, що вона тут щонайменше три роки. З жодною дитиною вона не говорила —часу не мала. Зате директорка щедро завалила її роботою. Для початку треба було розібратися з системою документації, бо насправді ніякої системи не існувало. Новенькій показали архів —вона вжахнулася. Усю ту купу інформації з паперів, що припадали пилом в архіві, вона мала «втиснути» в старенький немічний комп’ютер. Педагоги —переважно немолоді жінки, —побачивши, що Ніна швидко друкує, підкинули роботи зі свого боку: набирати й редагувати, а подекуди —доопрацьовувати навчальні плани. Секретарка спочатку бралася за все: хотіла якнайкраще показати себе, заслужити репутацію самовідданої працівниці.

Через пів року вона мала авторитет, та тільки не той, який збиралася здобути. Інші сприймали її як гвинтик у машині, причому всі розуміли, що машина поламана. Коли Ніна сама збагнула, що на неї звалюють купу зайвої роботи, вона обурилася, захворіла і два тижні просиділа на лікарняному. Повернулася зовсім іншою. Тоді вона навчилася говорити «ні». І —чудо! —одразу відчула, що її поважають. Колеги почали зважати на її думку, у неї запитували поради. Чим рішучіше вона відмовляла, чим нахабніше поводилася, тим шанобливіше отримувала ставлення. Навіть директорка побачила, що її секретарка «виросла», й відтоді називала її «своєю помічницею». Ніну це тішило, вона вважала, що чогось добилася. Добилася сама, без чиєїсь допомоги!

Та минув рік. Крім статусу «помічниці директорки» секретарка нічого не мала. А самого статусу, хай навіть такого поважного, їй було замало. Вона навчилася працювати так, щоб витрачати на роботу не більше трьох годин на день. Окрім прямих обов’язків вона нічого на себе не перебирала, ні за що більше не бралася. Любила теревенити з учительками.

Були моменти, коли тяга до педагогіки прокидалася в ній, і тоді посеред робочого дня виловлювала якогось учня, розпитувала про проблеми, про почуття і мрії. Все-таки вчилася на психолога: їй хотілося «копатися» в чужих головах. Не мала практики, не знала, як це правильно робити, але жага до вивчення чужої свідомості нікуди не поділася. Проте діти не піддавалися її потугам налаштувати зв’язок і поглядали скоса, а то й просто проходили повз.

Виконавши той мінімум завдань на день, котрі перед нею стояли, дівчина читала. Пристрастю до читання дивувала всіх довкола. Колеги вважали її дуже розумною, вона себе також. То нічого, що книжки читала простакуваті, практично зовсім позбавлені того, що могло її справді поставити вище оточення. «Ковтала» белетристику і отримувала задоволення. За день могла книжку прочитати! Але ж крім неї ніхто там і брошурки до рук не брав, якщо «не по роботі»!

Цього червневого ранку Ніна Романець принесла в сумочці книжку Вербера. Збиралася взятися за неї ще до обіду. Зайшла у свою комірчину і одразу ж подивилася на двері до кабінету директорки —зачинено. Добре. І ще краще буде, якщо та взагалі не прийде. Тоді Ніну ніхто не відволікатиме.

Секретарка ввімкнула комп’ютер і, поки він запускався, встигла поставити розкриту парасолю в кутку, перевзутися, дістати речі з сумки, набрати води в чайник і навіть дочекатися, щоб вода закипіла. Стара службова техніка нікуди не годилася. Зазвичай Ніна приносила свій ноутбук, але сьогодні забула —і добре, бо він би намок під дощем. Заливши чайний пакетик окропом, сіла за стіл, що стояв ледь не посеред приймальні. Її робоче місце було організоване зовсім не за правилами техніки безпеки. Вікно виходило на північ, тому сонце в приміщення не зазирало. Але й те світло, що потрапляло сюди, не доходило до поверхні столу: секретарка сиділа обличчям до дверей, а спиною до вікна. До монітора схилялася лампа, та й вона не виправляла ситуацію: очі втомлювалися від неприродного світла. Доводилося мружитися весь день. Ніна, коли не мусила сидіти саме перед монітором, поверталася якимсь боком до вікна. В холодну пору року, в малосонячні місяці в кабінеті було ще й холодно. І якщо взимку можна притулитися хоча б до ледь-ледь, але все ж теплої батареї і загорнутися в плед, то влітку виглядало б дивним умикати обігрівач або кутатися в ковдру. Виявилося, що зараз у кабінеті навіть холодніше, ніж на вулиці. До того ж темно.

Сьорбаючи чай, самотня працівниця розгорнула записник і знайшла сторінку, на якій учора записала найважливіші завдання для себе. Ті завдання зовсім не здавалися їй складними, тому не поспішала здихатися їх. Випила ще чаю, погуляла по школі, звісно, щоразу замикаючи приймальню на ключ, потеревенила в їдальні з жінками, котрі готували обід для кількох вихованців. Лише потім секретарка, надавши обличчю заклопотаного виразу, взялася до виконання обов’язків.

Усе зробила швидко, ні на мить не запізнившись на обідню перерву. Втім, Ніна добре знала, що ніякої фіксованої обідньої перерви не має —вона може відпочивати коли хоче і скільки хоче. Головне, щоби робота була виконана. Проте давно вирішила для себе, що коли її ніхто не контролює, то вона сама себе контролюватиме. І якщо сказала собі до обіду не вставати, то так і буде.

От її батькам здавалося, що вона ледача. В дитинстві часто це чула, як виросла —відчувала. Та це неправда, Ніна не ледача. Так, вона може довго не братися до роботи, відкладати її, але почавши —робить старанно й до кінця. Шкода, що батьки не бачать її тут, поки вона трудиться. Якось мати навідалася, але донька в ту мить саме базікала за чашкою кави з колегою. Іншого разу мати прийшла з батьком в той день, коли Ніна не виспалася і більше позіхала, ніж говорила. І бабуся провідувала, і теж не побачила, що з онучки піт річкою тече. «А чого ви чекали? —захищалася дівчина. —У мене не така робота, де треба пітніти». Це правда, не така робота. Та й Ніна не ледача, що б там хто не казав чи думав! І в директорки претензій до роботи помічниці не було, а це —головний аргумент.

Попоївши, Ніна сиділа біля вікна, силуючись зануритися в сюжет книжки. Замість вдумливого читання проганяла подалі думку, яка не давала зосередитися. Думка ця вабила простотою і доречністю. «Час іти додому». На годиннику трохи за першу годину дня, а вся робота —виконана. Директорки немає і, здається, вже не буде. Погода така, що хоч убийся —настрій працювати не з’явиться. Вона записала у блокнот кілька завдань на наступний день, закрила його і збиралася підвестися зі стільця, коли в двері постукали. Постукали й одразу відчинили. До кабінету зайшов незнайомий чоловік із перебинтованою головою. Поки він тупцяв біля порога й роззирався, збирався з думками, Ніна встигла витягнути шию і наставити підборіддя на відвідувача.

V

—Доброго дня! Ви до кого? —першою запитала вона.

Чоловік не планував відповідати, він сам хотів запитувати.

—Мені…цей…я шукаю Світлану Федорівну, виховательку.

—Світлану Федорівну? Не бачила її сьогодні. Немає її.

—Немає…Ясно.

Чоловік розвернувся, щоб іти. Діставши вичерпну відповідь, він уже не виглядав таким напруженим.

—Дякую.

Перед тим, як відчинити двері, запитав, котра година.

Дівчина глянула на годинник, що висів на стіні, й згадала, що він не працює. Подивилася на телефоні.

—За десять друга.

—Ясно. Дякую. Гарного дня!

Наостанок гість якось так подивився на секретарку, що їй стало соромно за жирне волосся.

Вона глянула у вікно —дощ не припинився. Все-таки треба йти додому.

VI

Директорка не з’являлася на роботі весь тиждень. Ніна вирішила їй не телефонувати, щоб та не повісила на неї нові завдання. Хай усе йде своїм ходом. Може, начальниці не буде до першого вересня?

У п’ятницю після обіду Ніна вигадала собі якісь завдання на понеділок, записала їх у блокнот і пішла геть, попередньо пересвідчившись, що всі штепселі витягнуті з розеток, а старе дерев’яне вікно надійно замкнене. Вона пішла до бібліотеки.

Дорогою їй таки довелося поговорити з директоркою. Вони зустрілися в центрі, біля універмагу. Ніна не одразу помітила дебелу фігуру начальниці, яка сунула прямо на неї, тому й не встигла сховатися за кіоском. Довелося вітатися й звітувати про справи. Головне —триматися впевнено й невимушено, щоби, бува, не запідозрили прогул. Та якби секретарка й розгубилася, начальниця все одно не сварилася б: сама ж прогулювала! Обидві почувалися ніяково, тому поспішили обмінятися формальними фразами й розпрощатися. Домовилися зустрітися в понеділок і обговорити стратегію на новий навчальний рік.

«Яка там стратегія? —сміялася подумки Ніна, ідучи до бібліотеки. —Яка там може бути стратегія!»

Ніхто нічого не буде продумувати й вигадувати. Нікому не потрібна якась там стратегія, а тим більше зміни. Аби не набагато гірше, ніж торік! Тільки про це думають у райво і приблизно тих самих результатів очікують від «виконавців на місцях».

Директорка як мало хто інший вміла виголошувати гарні й пустопорожні фрази про зміни, реформи, новаторство й креативний підхід. Вона опанувала інтернет і передплачувала обласний «Педагогічний вісник», тому була в курсі новітніх тенденцій. Двічі на рік їздила на тренінги для керівників освітніх закладів, регулярно підвищувала кваліфікацію на панельних дискусіях, лекціях і практикумах —у ролі слухачки, звісно. Торік Ольга Миколаївна Люлько ледь не перейшла у районний відділ освіти провідним методистом. В останню мить зірвалося. Ольга Миколаївна, втім, не показала розчарування, навпаки —розповідала наліво й направо, що рада й надалі працювати з дітками в інтернаті. Вона почала ще дорожче вдягатися й ще поважніше ходити. Ніколи її не помічали в місцевих крамницях —поповнювала гардероб лише в інших містах. Директорку інтернату поза очі називали не інакше, як панянкою. Ніна з цим словом погоджувалась, але не користувалася. Для неї Ольга Миколаївна —просто начальниця. Вона ні хороша, ні погана —яка є, така хай буде.

Минувши парк, дівчина дійшла до оточеної клумбами будівлі. Це маленька районна бібліотека, куди крім школярів навідувалися здебільшого пенсіонерки, котрі ще могли крізь окуляри щось прочитати, —рятувалися від самотності. Влітку час від часу з’являлися діти, переважно відмінники —готувалися перемогти у конкурсі «Кращий читач року». Але таких «відмінників читання» було мало, а бабусі приходили з самого ранку, як на роботу. Тож Ніна, серед дня зайшовши у відділ, що називався «Дорослим абонементом», виявилася єдиною відвідувачкою. Їй і приділила всю увагу Майя Олександрівна, улюблена бібліотекарка і майже сусідка.

VII

Майя Олександрівна не здивувалася, що Ніна принесла книжки, які брала лише тиждень тому. Вона давно звикла до читацького темпу Ніни.

—Дивись, що в нас є, —похизувалася, вказуючи на стос новеньких томів. —Прислали з фонду, по два екземпляри.

—Українська?

—Тут і Кідрук, і Курков, і Дереш, і всі-всі. Я ось Прохаська взяла, відірватися не можу.

—Я подивлюся?

—Дивися, чого ж ні! Чаю хочеш?

—Та я ненадовго…Хоча буду.

Бібліотекарка вийшла з чайником по воду, а Ніна поставила сумку на стілець і почала перебирати «нові надходження». Свіженькі книжки вабили яскравими палітурками. Дівчина встигла продивитися три-чотири видання, пробігаючи поглядом лише анотації, коли повернулася Майя Олександрівна. Дивлячись кудись убік, жінка мовила:

—Твій батько сьогодні заходив. Свою книжку залишив.

Ніна, не відводячи очей від томика, що тримала у руках, байдуже зронила:

—Треба ж їх кудись дівати.

—І не говори, —підтвердила жіночка. —Не гарно так, але я скажу. Те, що він приносить, нікуди не годиться. Навіть якщо там усередині розумні думки й сюжет, обкладинка —ну просто ніяка. От подивися сама!

Вона дістала з шухляди в столі дві тоненькі збірки віршів. Ніна навіть не взяла їх до рук.

—Та я бачила —він мені їх подарував уже. І підписав: «Доньці з найкращими побажаннями від автора».

—Як чужій людині! —обурилася бібліотекарка.

—Та я вже звикла.

—Ні, ну ти погодься —зовні ці збірочки значно гірші за інші книжки.

—Ясно, що гірші.

—І наклад який маленький!

—Ну а як же —власним коштом видає! Хоча, як «власним»… Збирає, самі знаєте.

—Знаю, знаю.

Бібліотекарка почекала трохи, немов вагаючись, чи говорити те, що спало на думку, а чи промовчати. Та все ж не стрималася.

—Він як приносив книжки, трохи уже був під чаркою. Я йому сказала —так, жартома, —мовляв, обіду ще не було й не годиться пити так рано. А він ніби й не чує. Хотів, щоб я у нього ці книжки купила.

—Що, так і сказав?

—Ні, не сказав прямо. М’явся, підводив до цього, а я ж то знаю, чого він хоче. Клянчив грошей за оце, —вона з презирством підняла дві збірки над столом і потрусила ними в повітрі. —Що ж, покладу до решти.

Бібліотекарка завела окрему поличку для книжок Володимира Романця. Там стояли вірші, повісті, оповідання, кілька романів —все, на що автор спромігся знайти спонсорів. Усі книжки —в м’якій обкладинці.

—І не хочеться образити, беру, дякую, що ділиться своєю творчістю, —зітхаючи, мовила Майя Олександрівна. —Але що йому відповідати, коли він питає, чи читають його книжки?

—А читають?

—Та де! За рік, може, двічі-тричі хтось поцікавиться.

—Що ж ви відповідаєте йому?

—Брешу. Кажу, що часто запитують про Володимира Романця.

Ніні стало ніяково перед старшою знайомою. Наче нічого стидатися, але вона вже не могла позбутися відчуття сорому. Ніби й треба бути вдячній жінці, котра тільки з виду така сувора, та насправді, добра душа, боїться образити нещасну людину. Ніні захотілося додому.

—А чай?

—Та вже іншим разом.

—Ну, що це за робота! У мене печиво до чаю є, спеціально для тебе купувала. Знала, що ти прийдеш.

Довелося залишитися. Втім, бесіда не клеїлася і чай випили швидко. Ніна взяла кілька книжок із нової партії та почвалала додому.

VIII

Дорогою намагалася притлумити гнітюче враження від зустрічі, але нікуди воно не дівалося. Вже вкотре їй ставало некомфортно через батька-невдаху. То він п’є, то на базарі торгує, то книжки свої «сплавляє». І хто стає свідком його невдач? —її знайомі, її друзі. Таке враження, що він навмисно це робить. Що «це»? Живе отак навмисно. Можна нормально жити, а він —живе отак.

Тісно, як виявилося, стало їм двом в одному районі: батькові й доньці. Колись не було тісно, а тепер —дихати він їй не дає. Усе собою зайняв, усюди влазить. А про неї подумав? Хай би стирчав на своєму подвір’ї, на городі, жив би своїм життям, а чому в її життя лізе?

Ніна міркувала до самого дому. Так і зайшла до хати в поганому гуморі. Бабусі вдома не застала; мабуть, та пішла на город. Земля після дощів була ще вогка, але бабуся не працювати зібралася. Вона любила дивитися на грядочки, обходила їх з усіх боків, милувалася, заглядала межи рядків.

Дівчина насипала в миску супу й ввімкнула для фону телевізор. Суп їй не сподобався, телевізор теж вимкнула. Взяла чашку з чаєм і пішла в свою кімнату читати —кортіло почати щось новеньке.

Дім бабуся з дідусем збудували ще в кінці сімдесятих. Самі, власними руками. Тоді дідусь був головою сільради, багато працював, удвох вони добре заробляли. П’ять років зводили будинок, без будь-чиєї допомоги —принаймні так розказував дід, коли був живий. Всі будинки на вулиці були приблизно того самого віку. Вулицю колись назвали Молодогвардійською —і заселяла її молода гвардія. Поки працював завод, молодь лишалася в Заваллі, ніхто й не думав про заробітки в Польщі.

У кімнаті, яку Ніна називала своєю, колись жила бабусина матір. Після її смерті тут оселилися дядьки Ваня та Олег, потім —її мама, Надя Романець. Коли дядько Олег покинув район, а Надя поїхала вчитися в університеті, кімнату зайняв дядько Ваня з дружиною Людою. Потім подружжя з’їхало у свою домівку, а кімнату віддали Ніниним батькам, які вже виховували двох дітей. Кімната була немов проміжною зупинкою, місцем перепочинку перед важливим ривком.

Ніна знала, що колись і вона має покинути це місце. Он, за нею сюди ще можуть переїхати дві її сестри. Брат не приїде, він у Києві залишиться, ця хата йому дарма не треба. Та розуміючи, що вічно тут не житиме, Ніна зовсім не знала й не хотіла знати, що робити далі. Ніхто її не проганяв, слова поганого не говорив, та все ж час від часу проймала туга, що невідомо звідки бралася, забирала спокій, навіювала тривогу. Дівчина тягнулася до розміреності й комфорту, проте надто все було непевним, надто хистким. Вона відчувала ненадійність свого становища, не почувалася хазяйкою навіть сама собі.

Хоча не можна сказати, що Ніна нічого не змінювала й ні на що не впливала. Он раніше бабуся повторювала, що її хата —конвеєр. Ще поки дід був живий, тут оселилася Ніна. Ніна поїхала вчитися —заселився Андрій. Андрій поїхав учитись —його замінила Марійка. Навіть сліпий побачив би закономірність. Уже Настя, наймолодша, знала, що її чекає після того, як сестра поїде здобувати освіту. Але Ніна порушила схему: не довчившись до кінця, покинувши магістратуру, приїхала додому й витіснила Марійку з просторої хати. Ввійшла в одну ріку двічі. Конвеєр заклинило.

Витісняла мирно, поступово, непомітно. Ніна любила прибирати, щодня мила підлогу, ретельно вишукувала пил, аби нещадно з ним боротися, витрушувала речі, застеляла, поправляла, переставляла…Та в неї була манія щодо порядку!

Лежить собі Марійка, нікого не чіпає, на годиннику восьма ранку, вихідний, нікуди поспішати. Аж тут Ніна вривається до кімнати й починає завзято замітати, розганяючи пил по кімнаті. Бере покривало, складає його рівненько, лізе застеляти диван, дарма, що на ньому людина спить.

—Прокидайся!

Наказує —і то без жодних сумнівів у власній правоті! Роздає завдання, перевіряє, контролює.

Спершу Марія думала, що то так треба, тому корилася. Робила все, що казала сестра. Та за місяць-другий второпала, куди та хилить. Ніна витісняла її з хати своїм безглуздим завзяттям, «трудовим ентузіазмом», для яких не знайшла іншого застосування, як тільки безперестанку вилизувати підлогу до блиску. На ту підлогу ще й не ступиш, а Ніна вже стоїть із ганчіркою і тре поверхню, що стала для неї брудною. На диван не ляж, бо залишиться вм’ятина. В кріслі заборонено сидіти, бо помнеться покривало. Хліб не треба купувати, бо від нього крихти по всій кухні. Взуття ставити у веранді лише зліва, бо там —місце для взуття…Словом, у Ніни була, що там казати, манія порядку й чистоти, якої вона не помічала, зате всі інші від цього потерпали, тому вважали дівчину трохи не при собі.

Навіть бабусі довелося потіснитися. Вона заплющувала очі на «пристрасть» онучки, але заборонила їй заходити у свою спальню. Ось там царював безлад!…А може бабуся ходила на город не для того, щоб помилуватися рослинами, а просто щоб не бути вдома?

Ніні ніколи таке й на думку б не спало, їй здавалося, що вони з бабусею —найкращі подруги. Дівчина порозвішувала у вітальні, на кухні, в коридорі бабусині фотографії з підписами на кшталт «Моя люба бабуся», лізла цілувати стару в щоку, обіймала її коли треба й не треба, дарувала календарі й плакати, яким також знаходилося місце на стіні. Ніна вважала, що вони з бабусею чудово ладнають. Бабуся ж просто терпіла й чекала, поки онучка подорослішає.

Жаліла її, аякже. Батьки вважали, що з дівчини не буде толку без «чарівного пенделя». Бабуся захищала її, казала, що так не можна і на все свій час. І нічого даремно мучити дитину. Для бабусі вона досі залишалася дитиною. У поблажливості, флегматичному, незрушному спокої старої онука знайшла для себе виправдання власній нехіті щось змінювати, зайвий раз ворушитися, віддалася на волю течії —а що плин довколишнього життя радше нагадував стоячі ставкові води, ніж річкову течію, то й Ніна чи то жила, чи то снила…Людмила Миколаївна поклала собі чекати, поки щось у Ніниному житті зміниться, примусить рухатися. І Наді, доньці своїй, радила чинити так само, і Вові, зятеві, теж наказувала набратися терпіння. А сама, щоб терпець, бува, не увірвався, перебувала дні на городі чи в літній кухні, готуючи поживу для курей і свиней.

IX

Ніна саме почала занурюватися в нову книжку, коли до хати зайшла Марія. Вона за останні кілька років дуже виросла, сформувалася. Ніхто вже не називав її Марійкою —тільки Марія або Маша, бо ж дівчина, а не дитина. Молодша сестра була схожа на старшу, проте виглядала здоровішою, рухалася легше, швидше —давалося взнаки захоплення спортом. Ніна навіть трохи заздрила їй.

—А де бабуся? —кинула з порогу.

Ніна неквапливо відірвала погляд від сторінки й оглянула сестру.

—Чого двері не зачинила? —відповіла запитанням і знову втупилася в книжку.

Маріїн прихід вирвав її з приємного занурення в інший, цікавіший, хоча й вигаданий світ, грубо повернув у сіру реальність. Дратувалася через це, та не знаходила, до чого би присікатися, щоб вихлюпнути на сестру оте роздратування. От якби Маша зайшла до хати у взутті! Тоді можна було б вилаяти її. Чи якби на кухні щось розлила!…Але Маша завмерла, мовчки й терпляче чекала відповіді. Зрештою дочекалася.

—На городі.

Нінина відповідь упала, як жалюгідний мідяк під ноги жебракові, кинутий вельмножною панею.

Марія не подякувала, зачинила двері й пішла на город.

Не встигла Ніна дочитати розділ, як до хати зайшов батько.

—Що читаєш?

Він поцікавився щиро. Любив, коли люди читають, читання вважав найважчою і найважливішою роботою.

Ніна не хотіла говорити, та мусила відповісти.

—Це Винничук.

—Хто-хто?

—Ну як, ти не чув про Винничука?

—А він про мене чув? —батько захихотів. —Чого я маю знати всяких «винничуків»? Звідки він?

—Це сучасний український письменник. Навіть не знаю, як пояснити…Треба, щоб ти сам почитав.

—А що пише?

—То візьми й почитай, що я тобі пояснюватиму? —ледь не роздратовано кинула донька.

—Та куди мені, з моїми-бо очима, —зітхнув чоловік. —Я вже не той. Он, навіть Дюма й Мопассана не читаю: не можу, не бачу нічорта. А ти хочеш, щоб я якогось Винничука читав.

А це справедливо…Що таке сучасна література перед класикою? Ніщо, порожнє місце. Ніна й сама дуже любила французьку літературу: Гюго, Флобера, Дюма, Мопассана, Золя…Але не могла вона просто так відпустити цю тему, не хотіла прийняти батькову правоту. Її тіпало від самої лише думки про те, що в цій розмові він переміг і останнє слово за ним.

—Дарма ти так. Він хороший письменник. Тепер таких мало.

Навмисне вколола цими словами. Добре знала, як болісно тато сприймає успіх інших авторів. Він мріяв про те, щоб його книжки видавали, робив усе, що міг, аби стати відомим, впізнаваним, популярним письменником. Прагнув цього все життя. Нічого не вийшло.

—Чому не читаєш сучасних авторів? —не вгамовувалася Ніна. —Якщо вони популярні, то тільки тому, що заслужили на це. Може, ти подивився б, як вони пишуть і про що, то й навчився б чогось путнього.

Перед нею стояв чоловік зі змарнілим, стражденним обличчям —батько. Світла сорочка з короткими рукавами заправлена в широкі штани. Мішкуватий одяг лише підкреслював нездорову худорлявість. Цілком беззахисна, розбита життям людина. Може, отакі розмови були єдиним полем, на якому він відчував самого себе. Бо у всьому іншому собі не належав і себе не помічав. Ніде нічого не вирішував, окрім балачок: вдома, на базарі, на вулиці. Він любив точити ляси. І ще більше любив писати. Ніна щойно забрала у нього й перше, й друге.

Замість того, щоб сваритися, Вова Романець мовчки вийшов із хати.

Раз на місяць між ними траплялася така розмова. Ніна знала, що буде далі: поображається тиждень, на другий уже менше, а потім сам прийде і попросить, щоб дала йому почитати щось своє. Дівчина пробувала писати для «Колеса буття» —популярного журналу без напряму, без лінії, без програми, який публікував усе, що подавали до друку. Ніна зазвичай давала якесь оповідання, батько його читав, за вечір розбирав твір по частинках і наступного дня приносив саме оповідання і п’ять сторінок із порадами, як його зробити кращим. Тепер уже Ніна ображалася. Ненадовго, доти, поки не виникала потреба з кимось поговорити. Друзів не заводила, базікати про землю, городи й урожай не хотіла. Із сестрами спільного мала зовсім небагато. Тому зверталася до батька. Той був радий потеревенити —і одна-дві розмови у них вдавалися. Згодом цикл запускався заново.

Ніна залишилася сама, читати вже не хотілося. Повмикала всюди світло й, оглянувши хату, вирішила, що в ній надто багато пилу. Пора прибирати.

Тільки-но намочила руки, зателефонувала мама.

—Скоро до вас має прийти тато…

—Вже пішов, —перебила Ніна.

—Він мав узяти добриво…

—Не знаю.

—Не брав нічого?

—Не знаю, —байдуже повторила донька.

—Бабуся на городі? Так? Він, напевно, до бабусі пішов. Ти йому там допоможи, якщо що, бо він не знає, де добриво лежить.

—А я звідки маю знати?

—Ой, піду, бо варення кипить…

Ніна не збиралася нікому допомагати. Вона хіба зобов’язана вирішувати чужі проблеми? Вони їй треба? У неї своє життя, свої турботи, а вони тут із тим добривом!

Натираючи до блиску підлогу, Ніна умовляла себе бути жорсткою, ставити своє вище за чуже й не прогинатися під інших. «Усі від мене чогось хочуть! Не збираюсь я відповідати їхнім очікуванням!» —от до чого додумалася. І була рада, що крапку поставила саме на цьому.

X

З-поміж заспокійливих, антистресових заходів і засобів чи не найдієвішим для Ніни був похід по крамницях. І насамперед —взуттєвих. Тих черевиків, чобітків, туфельок, босоніжок, кросівок мала стільки, що можна було пів вулиці взути, але хіба гарні черевички можуть бути зайвими. Колись дівчина вирішила будь-що залишатися стильною, тим паче, що, на власне переконання, мала бездоганний смак. Та й зарплатню отримала… Тому перед роботою забігла в магазин і вибрала собі кросівки. Та такі зручні й гарні, що просто в крамниці взула їх, а «стару» пару, майже неношену, кинула в сумку й пішла на роботу.

Зустріч із директоркою запланована на обід. Часу залишалося вдосталь. Дорогою купила морозива й вирішила не йти навпростець, через брудні старі, уже нікому не потрібні колії, —щоб не зіпсувати нове взуття. Пішла в обхід, повз універмаг.

У будні тут стояли бабці, продавали городину. Городи в Калинівці мали не всі, а ще менше городян хотіло на них трудитися. Чиновники, службовці, підприємці, інтелігенція, тобто вчителі, —здебільшого ця публіка купувала все готове. Скупитися можна було саме під універмагом. У довгому ряду продавців стояв і Володя Романець —виніс на продаж огірки й зелену цибулю. Біля нього зібралося трохи людей, торги йшли, все було як треба.

Ніна здалеку помітила батька. Захотілося розвернутися й чкурнути коліями, нехай навіть вимазати кросівки —аби лиш не перестрітися з ним. Та вроджена гордість не дозволила проявити слабкість. Облизуючи морозиво й задерши носа, рушила прямо. Десь усередині ворушився волохатий, нудотний страх —а як побачить. Проходячи повз батька, який саме зважував товар, не удостоїла його поглядом, навіть скоса не зиркнула. Добре, що він цього не помітив. Не побачив і того, що донька не обернулася. Торгувався, приймав гроші, віддавав пакети з товаром і єдине, про що мріяв, —пошвидше обслужити покупців, аби закурити.

Біля інтернату Ніна сповільнила крок, покрутила головою, розминаючи шию, і нагадала собі, що не має приводу не бути щасливою. Звично вдягнула на обличчя усмішку —трохи незграбну, неприродну, та це все ж краще, ніж нічого.

Зайшла в приймальню, побачила, що директорки ще немає. Увімкнула комп’ютер, набрала води в чайник, сіла за стіл і розкрила записник. На сьогодні записане лише одне завдання: зустріч із директоркою. Ще радісніше стало на серці, вільно стало й просто. Сьорбала Ніна чай і планувала вечір. Можна буде почитати й фільм подивитися. Треба тільки купити додому чогось смачненького.

Поки планувала, до кабінету зайшла невисока жінка. Одразу привіталася, а потім знічено завмерла. Ніна не наважилася запитати, чого вона хоче, теж вичікувала.

XI

Нарешті візитерка поцікавилася:

—Ольги Миколаївни ще немає?

—Немає. Бачите, зачинені двері.

—А буде сьогодні?

—Буде, —кивнула секретарка. —Скоро має бути.

—А коли?

—А що ви хотіли, Світлано Федорівно?

Ніна вирішила, що треба покласти край цьому безглуздому діалогу. Страх як не любила подібного словесного пінг-понгу. Ясно ж: якщо допитуються, значить, щось треба, ну а коли треба, питайте прямо.

—Та мені би з нею переговорити…

—Про що?

—Я, мабуть, краще з нею, —зам’ялася жінка.

—Як хочете.

Ніна втратила інтерес до відвідувачки й вирішила, що розмова скінчилась. Однак Світлана Федорівна не поспішала залишити приймальню, натомість підняла очі на стіну, знайшла поглядом годинник і уточнила:

—Це якщо зараз за п’ять дванадцята, то якщо через пів години я ще раз зайду, як думаєте, нормально буде?

—Та не дивіться на той годинник —він не працює.

Секретарка взяла телефон і промимрила:

—За п’ять дванадцята. Заходьте…

—А я ж хіба не так сказала? —перебила її жінка.

—Що ви не так сказали?

—Он, самі дивіться, Ніно Володимирівно!

Жінка вказала на годинник, що висів на білій стіні.

Ніна простежила за простягнутою рукою і з чималим подивом пересвідчилася, що стрілки рухаються. Справді, на місці старого висів новий годинник. Зауваживши здивування секретарки, жінка всміхнулася, попередила, що зайде за годину й вийшла.

Дівчина встала, підійшла ближче, задерла голову, роздивляючись годинник. Новий-новісінький. Яскраво зелений, квадратний, але зі згладженими, заокругленими кутами,—дизайн видався Ніні строгим, але водночас і м’яким. Тонкі білі стрілки на чорному циферблаті ось-ось зійдуться. Секундна стрілка не стрибає, здригаючись щомиті, а поважно пливе, немов оглядаючи свої володіння. Цей годинник ідеально пасував до кабінету. Тільки звідки ж він тут узявся?

Зайшла директорка. Вона говорила по телефону, тому не помітила, що Ніна майже притулилася до стіни. Ольга Миколаївна тільки кивнула помічниці замість привітання. Рвучко відчинивши двері, так само швидко їх за собою зачинила.

Ніна сіла на робоче місце, аби обміркувати несподівану появу нового годинника. Та не встигла навіть почати —начальниця покликала до себе.

XII

—Ніно, нам треба поговорити, —почала директорка так, наче забула, що кілька днів тому уже попередила про цю розмову. —Сідай.

Ніна плавно опустилася на дерев’яний, обтягнутий бордовим оксамитом стілець.

—Тобі подобається тут працювати?

—Так, —не вагаючись відповіла секретарка.

—Це видно. Є люди, які ненавидять свою роботу. Не можуть прийняти себе, прийняти світ таким, яким він є. Не відчувають гармонії зі світом. Тих людей здалеку видно. Ти не така. Про тебе одразу зрозуміло: ти на своєму місці. Вважаєш це місце своїм?

—Так, —вдруге погодилася дівчина.

—Я ж кажу, це видно, —не дивлячись на співрозмовницю, повторила директорка. —І ти не хочеш нічого змінити?

Ніна не поспішала відповідати.

—Я хочу запитати, чи готова ти залишатися секретаркою до самої пенсії?

Ніна опустила очі.

—Мені здається, ти вже виросла з цієї посади. Я розбираюся в людях. У тобі бачу готовність рухатися далі.

Ольга Миколаївна замовкла. Вона наче навмисно створювала паузи, даючи підлеглій можливість подумати. Та думала, але насамперед про те, до чого вся ця розмова. Ніні приємно чути, що її високо оцінюють, та тон розмови насторожував. Такі бесіди заводять або перед звільненням, або перед підвищенням. Звільняти —немає за що, підвищувати —нікуди. То до чого це все?

—Я готова йти далі, —несміливо проказала вона.

Директорка, нарешті дочекавшись, поки секретарка проявить своє стремління не стояти на місці, блиснула в усмішці доглянутими зубами. На тренінгах її добре навчили: треба всміхатися, бути приязною, ласкавою, час від часу погоджуватися…Та навіть якби й не відвідала жодного майстер-класу для керівників, не змогла би без усмішки дивитися на перелякане, наївне обличчя дівчини, що з усіх сил намагалася не показати страху, опанувати себе, здаватися незворушною, відважною і цілеспрямованою.

—Це прекрасно, —визнала Ольга Миколаївна. —Це прекрасно. Тепер ти, напевно, хочеш дізнатися, до чого я веду. Я тобі скажу. Але перед цим попереджу: все, що тут почуєш, суто між нами. Поки це таємниця.

Вона дочекалася, поки секретарка кивне, й продовжила:

—В райво звільнилося місце провідного методиста. Мене давно туди сватав Тищук, заввідділом молоді й спорту, але на те місце черга була. Тепер черга розсмокталася: Кудин пішов на пенсію, місце вакантне. Тиждень тому я була в Тищука і він запропонував мені цю вакансію. Я подала документи, сходила в міськраду до Балки —він не проти. Так що, скоріш за все, з серпня я вже буду там.

Уявивши себе на посаді провідного методиста, Ольга Миколаївна сперлася на спинку шкіряного крісла, тримаючись кінчиками пальців за стіл.

—Вирвуся звідси.

—Не сумуватимете? —запитала Ніна.

—За чим?! Я тебе прошу!

Вона обвела поглядом кабінет. Секретарка —також. Жовті, а подекуди й коричневі плями на стелі розсипалися чудернацьким візерунком. Широкі двері, одна половина яких ніколи не відчинялася, мали такий самий колір. Дещо світліша шафа стояла в кутку, біля неї —темно-зелений сейф. Старий паркет, немов океан під час шторму, вигнувся хвилями, то піднімаючись, то прогинаючись, поки не впирався в яскраво-червоні плінтуси. Зовсім не пасувало цьому кабінету нове пластикове вікно.

—За цим сумувати важко.

—А за людьми, за дітьми, за роботою? —не здавалася дівчина.

—Як тобі сказати…Сама посидиш тут стільки, скільки я посиділа, от тоді запитаєш себе, чи захочеш сумувати за всім оцим. Подивлюся я на тебе!

Вона засміялася, а з нею, хоч не хотілося, засміялася Ніна.

—Хоча чекай, чого це я! —директорка знову стала серйозною. —Я ж тобі головного так і не сказала. Не будеш ти тут сидіти! Звісно, якщо сама не захочеш. Я тобі маю дещо запропонувати.

Ніна нашорошила вуха, намагаючись зберегти байдужий вигляд.

—Коли я піду, тут потрібен буде директор. Місце залишиться вільним. Та недовго. Я чула, що Музичка давно придивляється до нас. Щось він відчуває. Ні, він не упустить шанс! Думаю, він вчепиться за наш інтернат.

Секретарка терпляче чекала. Їй здавалося, що Ольга Миколаївна хилить до того, щоб вона, Ніна Романець, обійняла посаду директорки школи-інтернату.

—Я, зізнаюся тобі, думала про те, щоб ти стала директоркою, —немов відчувши настрої секретарки, зізналася начальниця. —Думала-гадала, як то «провернути», але не придумала нічого. У тебе ж освіти педагогічної немає. Психолог —добре, але мало. Якби ж ти пішла вчитися, навіть на заочне, в Умань! Хай який там той університет —тобі то що? Диплом отримати —от що треба. Та поки ти вивчишся, тут сто директорів зміняться.

Ніна рідко картала себе за те, що не довчилася, що кинула магістратуру. Зазвичай таке траплялося після розмов з батьками. Втім, завжди знаходила виправдання. Й зараз без особливих старань знайшла: магістратура за спеціальністю «Психологія» не давала в цій ситуації ніяких переваг. Отже, добре, що кинула.

—Не маєш диплому —нічого тобі не світить, —констатувала Ольга Миколаївна. —Жаль. А мені хочеться, щоб ти тут не скисла. Добре мені з тобою працювати. Ходімо зі мною в райво. Будеш діловодом. Це як секретар, тільки цікавіше, ширше. Будеш із людьми потрібними бачитися. Не в школі сидітимеш, не у своєму закапелочку, а в окремому нормальному кабінеті. От що я тобі пропоную.

Попри титанічні намагання «тримати обличчя» Ніна засяяла. Її заслуги визнали, її гідно оцінили! Їй хотілося обійняти директорку, але не можна —начальниця, як-не-як. Тому вона просто подякувала. А більше й не знала, що доречно сказати.

—Ти не поспішай відповідати. Подумай, час іще є. Зараз у людей відпустки. І в тебе з дня на день відпустка. Ти кудись їдеш на відпочинок?

—Ні.

—Тут будеш? Навіть на море не чкурнеш? Ні? Що ж, хто як любить. А я поїду. В Грецію вже взяла квитки. Удвох із чоловіком летимо…Ну, ти поки тут відпочиватимеш, набирайся сил і думай. Не поспішай, чуєш? Не поспішай відповідати мені, а добре зваж —це ж бо твоє життя. А після відпустки прийдеш до мене й скажеш: так, значить, і так, Ольго Миколаївно, я все проаналізувала, оцінила, думала днями й ночами —й от що вирішила. Як скажеш —так і буде. Та якщо хочеш знати мою думку, —вона нахилилася над столом і, не чекаючи, поки Ніна дасть знати, чи цікава їй думка директорки чи ні, тихіше сказала, —я вважаю, що тобі тут не місце. Ти виросла з цієї роботи, пора тобі розвиватися далі.

XIII

Тут Ольга Миколаївна згадала, що час уже обідати. Вона хутко зібралася, поскидавши в невелику сумку все, що встигла раніше викласти на стіл, підвелася й стала під дверима, чекаючи, щоб Ніна вийшла першою.

—Ольго Миколаївно, —розгублено звернулася секретарка. —Ви хотіли ще поговорити про стратегію.

—Я? —здивовано перепитала жінка.

—Пам’ятаєте, ми зустрілися того тижня і ви щось казали про стратегію…

—А, це! Ну ти даєш, Ніночко! А щойно ми з тобою хіба не про стратегію говорили?

Вона жартома виштовхала підлеглу з кабінету, замкнула двері на ключ і, розкотисто сміючись, пішла на обід. Ніна знала, що сьогодні директорка на роботу не повернеться.

Сама теж надовго не затрималася. Помріявши про те, що на неї чекає уже зовсім скоро, вона ще швидше, ніж її начальниця, зібрала свою сумочку й пішла додому. Зачиняючи двері, оглянула свій «кабінет», немов прощаючись із ним назавжди. Могла собі це дозволити. Так, до відпустки ще кілька днів, треба буде сюди повернутися. І після відпустки також. Та й взагалі, вона ще нічого не вирішила. Не можна поспішати! Однак хотілося, йти хотілося, ноги рвалися бігти, здавалося, що за плечима виросли крила. Літати хотілося!

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Літературно-художнє видання

Олександр Демарьов

Нінок

Керівник видавничого проєкту В. І. Зарицький

Комп’ютерний дизайн О. П. Щербина

Авторка обкладинки У. В. Піхорович

Редакторка О. А. Радзивілл

Підписано до друку 14.02.2023. Формат 60х84 1/16.

Папір офсетний. Друк офсетний. Гарнітура Cambria.

Умовн. друк. аркушів – 19,06. Обл.-вид. аркушів – 14,03.

Видавець і виготовлювач: ТОВ «Видавництво Ліра-К»

Свідоцтво № 3981, серія ДК.

03142, м. Київ, вул. В. Стуса, 22/1

тел./факс (044) 247-93-37; (050) 462-95-48

Сайт: lira-k.com.ua, редакція: zv_lira@ukr.net