Анотація

Приголомшлива історія життя й творчості, або життєтворчості Сюзан Зонтаґ, яка змінила культуру ХХ століття. Письменниця й громадська діячка, філософ, сценарист, режисер театру і кіно, авторка фундаментальних праць про фотографію і стиль, мистецтво і політику, літературу й пристрасть, гендер і сексуальність ... страждання й біль.

Журналіст і перекладач Бенджамін Мозер працював над романом-портретом однієї з найславетніших інтелектуалок ХХ століття понад сім років, вивіряючи факти і розвінчуючи міфи, та створив цілісну картину з розповідей понад 600 людей (з різних куточків світу — від Мауї до Стокгольма, від Лондона до Сараєво). А також сучасників, друзів і рідних, які вперше публічно розповіли про стосунки із Сюзан, як зокрема Енні Лейбовіц.

У чому ж її таємниця? Невже лише в прагненні «більше бачити, більше чути, більше відчувати»? Й чому на смертному одрі вона сказала: «єдина реальна річ — це книжка»? Що було реальним і справжнім для цілеспрямованої дівчини з передмістя, яка стала легендою і рольовою моделлю для багатьох жінок сучасного світу? На ці й інші запитання — відповіді у монументальній книзі Бенджаміна Мозера, за яку він отримав Пулітцерівську премію (2020) у номінації «Біографії».

Усі права застережено. Жодну частину цього видання не можна перевидавати, перекладати, зберігати в пошукових системах або передавати у будь-якій формі та будь-яким засобом (електронним, механічним, фотокопіюванням або іншим) без попередньої письмової згоди на це ТОВ «Видавництво Анетти Антоненко».

ISBN 978-617-7654-88-8

Jacket design by Allison Saltzman

Jacket photograph: Susan Sontag, New York, April 10, 1978

Photograph by Richard Avedon © The Richard Avedon Foundation

SONTAG © Benjamin Moser, 2019

First published by HarperCollins

Translation rights arranged by AJA Anna Jarota Agency and The Clegg Agency, Inc., USA

All rights reserved

© Наталія Климчук, український переклад, 2022

© «Видавництво Анетти Антоненко», 2023

Бенджамін Мозер

Зонтаґ. Життя і творчість

Присвячується

АРТУРУ ЖАПЕНУ

Пам’яті

МІШЕЛЬ КОРМ’Є

П: Ти завжди домагаєшся успіху?

В: Так, я досягаю бажаного у тридцяти відсотках випадків.

П: Тобто, не завжди.

В: Ні, завжди. Успіх у тридцяти відсотках спроб — це завжди.

ЗІ ЩОДЕННИКІВ СЮЗАН ЗОНТАҐ, 1 листопада 1964 р.

Вступ. Аукціон душ

У січні 1919-го, в пересохлому річищі на північ від Лос-Анджелеса зібралися тисячі кіноакторів, щоб відтворити жахіття того часу. Заснований на виданій роком раніше книжці вцілілої під час кривавої розправи над вірменами юної дівчини, фільм «Аукціон душ», друга назва якого «Зґвалтована Вірменія», став одним із найперших голлівудських сенсаційних видовищ. Цей новий жанр поєднав спецефекти та непомірний кошторис з метою приголомшити глядацьку аудиторію. Він став навіть актуальнішим і ще більше приголомшив, бо в ньому застосований ще один новий жанр, — кінохроніка, яка набула популярності під час Першої світової війни, що закінчилася два місяці тому. Цей фільм був, як заведено казати, «заснований на правдивій історії». Масове винищення вірмен розпочалося 1915 року і тривало й досі.

Сухе піщане русло річки Сан-Фернандо поблизу Ньюголла, штат Каліфорнія, виявилося «ідеальною» локацією[1], за висловом з одного фахового видання, щоб зняти, як безжальні турки і курди женуть «обдерту юрбу вірмен, які сунуть клунки, а дехто й малих дітей кам’янистими дорогами і стежками в пустелі».¹ У зйомках узяли участь тисячі вірмен, серед них були й ті, яким вдалося уціліти та дістатися до Сполучених Штатів.

Для деяких акторів масовки ті зйомки сцен, у яких злочинний натовп ґвалтує, у яких безліч людей силоміць заганяють у воду і топлять або примушують копати власні могили, а також приголомшливі панорамні зйомки розпинання жінок стали надто великим випробуванням. «Кілька жінок, чиї родичі загинули від шаблі турка, — розповідав хронікер, — зомліли, дивлячись на видовище, яке відтворювало тортури та збезчещення».

Потім журналіст повідомив, що продюсер «влаштував сніданок на природі».

* * *

На одній з фотографій того дня зображена молода жінка у квітчастому вбранні з великим гобеленовим саквояжем на руці. Вона стоїть, обіймаючи якусь дівчинку, серед саморобних наметів біженців, із журливим виразом обличчя. Жодна з них не насмілюється глянути на зловісні тіні, що наближаються, на невидимих чоловіків зі зброєю напоготові, які ціляться в них. Можливо, цих жінок ось-ось уб’ють. А може, беручи до уваги всі ті катування, які на них чекають, смерть від пострілу — найменш болісний вибір.

Мандруючи поглядом цим зруйнованим куточком Анатолії[2], ми з полегшенням нагадуємо собі, що насправді це локація для кінозйомки у Південній Каліфорнії і що ті довгі тіні відкидають не турки-шкуродери, а фотографи знімальної групи. І хоч у прес-релізах говориться зовсім інше, вірмени на зйомках — зовсім не вірмени. Наприклад, виявляється, що пара на фото — єврейка на ім’я Сара Лія Якобсон (Sarah Leah Jacobson) та її тринадцятирічна донька Мілдред.

Якщо розуміння, що ця фотографія інсценізована, робить її не такою щемливою, то інший факт, якого ні сфотографовані люди, ні фотографи знати не могли, залишає тяжке враження. Хоча ці двоє повернуться додому в центр Лос-Анджелеса після виконання ролей у «сценах тортур та збезчещення», та мине трохи більш ніж рік, і Сара Лія помре у віці тридцяти трьох років. Образ страждання стане останнім, яке збереглося, зображенням цієї жінки разом з дочкою.

Мілдред ніколи не подарує матері, що та покинула її. Однак, занедбаність — не єдиний спадок, який залишила по собі Сара Лія. За своє коротке життя вона пройшла шлях від Білостоку на сході Польщі, де народилася, до Голлівуду, де померла. Мілдред успадкує і потяг до ризикованих пригод. Вона вийде заміж за чоловіка, який народився у Нью-Йорку і в дев’ятнадцять років опинився у Китаї, а там помандрував до пустелі Ґобі і скуповував хутра в монгольських кочовиків. Як і у Сари Лії, його раннє починання обірвалося. Він також помер у тридцять три.

Їхня донька на ім’я Сюзан Лі, яке стало американізованим відлунням імені Сари Лії, мала п’ять років, коли не стало батька. Він був для неї лише «набором фотографій», як написала вона пізніше.²

* * *

«Фотографії, — писала Сюзан, донька Мілдред, — засвідчують невинність, крихкість життів, які прямують до свого знищення».³ Те, що більшість людей, котрі стоять перед об’єктивом, не замислюються про загибель, яка чигає на них попереду, робить зображення ще зворушливішим: Сара Лія з Мілдред грали трагедію і не бачили, що їхня власна так швидко підбирається до них.

Так само не могли вони знати й того, як багато означав «Аукціон душ» для вшанування минулого і наскільки далеко зазирав у майбутнє. У тому, що останнє фото матері та бабусі Сюзан Зонтаґ мало бути пов’язане зі сценічною реконструкцією геноциду, є надприродна закономірність. Переймаючись усе життя питаннями жорстокості та війни, Зонтаґ переосмислить способи людського сприймання образів страждання і поставить питання, що люди роблять із тими образами, які бачать, і чи взагалі що-небудь роблять.

Ця проблема не була для неї філософською абстракцією. Якщо смерть Сари Лії розтрощила життя Мілдред, то життя Сюзан, за її власним визнанням, також було розколоте навпіл. Розкол стався у книжковій крамниці Санта-Моніки, де вона уперше вихопила поглядом фотографії Голокосту. «Ніщо з побаченого досі — на світлинах чи в реальному житті — не вразило мене так гостро, глибоко і миттєво», — писала вона.⁴

Їй виповнилося дванадцять. Потрясіння було таким великим, що до кінця життя вона у кожній наступній книжці міркуватиме над питанням, як можна зобразити біль і як його можна витримати. Книжки і те бачення кращого світу, яке вони пропонували, порятували її від безрадісного дитинства, і щоразу, коли її посідали смуток і депресія, найпершим інстинктивним прагненням було заховатися у книжку, піти в кінотеатр чи в оперу. Може, мистецтво й не згладжувало життєвих розчарувань, але було обов’язковим тимчасовим знеболювальним. А ближче до кінця життя, під час ще одного геноциду (це слово винайшли, щоб описати вірменську драму) Сюзан Зонтаґ достеменно знала, чого потребували боснійці. Вона поїхала до Сараєво. І вона поставила там п’єсу.

* * *

Сюзан Зонтаґ була останньою великою літературною зіркою Америки, ретроспективним поверненням у ті часи, коли письменники могли не просто розраховувати на шанобливе або гарне ставлення, а — на славу. Та ніколи доти письменник, який переймався недоліками літературної критики Дьйордя Лукача[3] та теорією nouveau roman[4] Наталі Саррот, не ставав таким відомим, як Зонтаґ, і так швидко, як це вдалося їй. Її успіх буквально приголомшив: він розгорнувся у всіх на очах.

Висока, смаглява, «із чітко окресленими, як на портретах Пікассо, повіками та погідними, не так зверхньо вигнутими, як у Мони Лізи, вустами», Зонтаґ полонила камери найбільших фотографів свого покоління.⁵ Вона була Афіною, не Афродітою: войовниця, «темний принц». З розумом європейського філософа і зовнішністю мушкетера вона втілювала риси, що поєднувалися у чоловіках. А новим було саме те, що ці риси співіснували в жінці, і таке поєднання подарувало цілим поколінням талановитих та інтелектуальних жінок еталон значно переконливіший за всі відомі досі зразки.

Її слава викликала захват жіноцтва почасти тим, що не мала аналогів. На початку кар’єри Зонтаґ було неможливо осягнути розумом: прекрасна молода жінка, яка лякала своєю освіченістю; письменниця з культової цитаделі інтелектуального світу Нью-Йорка, що взялася до сучасної «низької» культури», яку старше покоління нібито люто зневажало. Вона не мала справжніх наступників. І хоча багато хто припасовував собі її образ, та роль цієї жінки уже ніхто не зіграє переконливо. Вона створила еталонний зліпок, а потім — розбила його.

Зонтаґ було всього-на-всього тридцять два, коли її помітили за столом серед шістьох інших людей у розкішному мангеттенському ресторані: «Міс Бібліотекарка» — її літературне псевдо для вузького кола — гідно трималася поруч із Леонардом Бернстайном[5], Річардом Аведоном[6], Вільямом Стайроном[7], Сібіл Бертон[8] та Жаклін Кеннеді.⁶ Там були Білий Дім і П’ята Авеню, Голлівуд і «Vogue», Нью-Йоркський філармонійний оркестр і Пулітцерівська премія — найблискучіше товариство, яке лишень існувало у Сполучених Штатах, та й в усьому світі. Саме в тому колі Зонтаґ проведе решту свого життя.

Однак готова позувати перед камерою версія Сюзан Зонтаґ завжди розходилася в поглядах із Міс Бібліотекаркою. Мабуть, жодна красуня не клопоталася своєю красою менше. Сюзан часто не стримувала подиву, коли несподівано наштовхувалася на ту ефектну жінку на фото. Наприкінці життя вона аж зойкала, коли бачила світлини молодшої себе. «Я була така гарна! — казала вона. — І навіть не розуміла цього».⁷

* * *

Сюзан Зонтаґ за своє життя, яке збіглося з революційними змінами у способах здобуття і сприймання слави, єдина серед американських письменників скористалася з усіх цих перетворень. Вона ще й задокументувала їх. У дев’ятнадцятому столітті, писала вона, знаменитість була «людиною, яку фотографують».⁸ У добу Воргола (а він невипадково одним із перших визнав зірковий вплив Зонтаґ) бути об’єктом фотографування стало недостатньо. За часів, коли фотографували всіх, слава набула значення «образу», двійника, набору отриманих ідей, часто, але не тільки — візуальних ідей, які підміняли людину. Зрештою, вже не мало значення, хто зачаївся за ними.

Вихована в тіні Голлівуду, Зонтаґ прагнула визнання і викохувала власний образ. Та її гірко розчарувала та ціна, яку її двійник — «Темна пані американської літератури», «Сивілла Мангеттена» — заправив за це. За її зізнанням, вона мала надію, що «бути славетною веселіше»⁹, а ще — постійно викривала ризики поневолення людини шляхом перетворення її на частину репрезентації цієї людини, або надання переваги образу перед особистістю, котрій він належить, а також застерігала від усього, що образи спотворюють і замовчують. Вона розуміла різницю між людиною, з одного боку, та її зовнішністю, з іншого: Я-як-образ, як світлина, як метафора.

У книжці «Про фотографію» вона зазначала, як легко було у «виборі між фотографією та життям, обрати фото». «У “Нотатках про кемп”[9], есе, що принесло їй скандальну славу, слово “кемп” вжите для позначення того самого явища: «Кемп усе бачить в лапках. Не лампа, а “лампа”; не жінка, а — “жінка”». Хіба може бути краща ілюстрація кемпу, ніж та різниця, яка розділяє Сюзан Зонтаґ і «Сюзан Зонтаґ»?

Власний досвід роботи перед камерою наділив Зонтаґ тонким усвідомленням різниці між добровільним позуванням і самовикриванням перед поглядом спостерігача без згоди. «У кожному застосуванні камери криється агресія», — писала вона.¹⁰ (Подібність між турецькими вершителями самосуду та чоловіками, які скеровують свої фотоапарати на Сару Лію та Мілдред, — невипадкова.) «Камера продається, як хижацька зброя».¹¹

Крім особистих наслідків, якими обертається для людини надто часте спостерігання за нею, Зонтаґ наполегливо порушувала питання того, що розповідає фотографія про об’єкт, який вона начебто має на меті показати. «Відповідна фотографія суб’єкта доступна», — зазначалося у її особовій справі ФБР.¹² Але що таке «відповідна фотографія суб’єкта», і для кого вона відповідна? Що ж насправді можемо ми дізнатися — про славетну людину, про когось із померлих батьків — з «набору світлин»? На початку своєї кар’єри Зонтаґ ставила ці питання зі скептицизмом, що нерідко звучав поблажливо. Зображення перекручує правду, пропонуючи натомість фальшиву близькість, наполягала вона. Що, врешті-решт, ми насправді дізнаємося про Сюзан Зонтаґ, коли бачимо ікону кемпу «Сюзан Зонтаґ»?

За часів Зонтаґ підкреслювали прірву між предметом і предметом у сприйнятті. Але на існування цієї безодні вказував ще Платон. Пошуки образу, який описав би без викривлення, пошуки мови, яка б дала визначення без перекручення, поглинали життя філософів. Євреї Середньовіччя, наприклад, вважали, що відокремлення суб’єкта від об’єкта, мови від смислу спричинило усе зло світу. Бальзак забобонно поставився до фотоапаратів майже одразу, щойно їх винайшли, вважаючи, що вони роздягають об’єкти фотографування, як писала Зонтаґ, «стирають шари тіла».¹³ Його надмірна емоційність наводить на думку, що такий інтерес до цієї проблеми не був лише інтелектуальним.

Як і реакція Бальзака, реакція Зонтаґ на фотографічні зображення, на метафори була надзвичайно емоційною. Коли читаєш, як вона аналізує ці теми, дивуєшся, чому питання щодо метафори — зв’язок між предметом та його символом — були такими інстинктивно значущими для неї, чому метафора так глибоко турбувала її. Як безперечно абстрактний зв’язок епістемології та онтології врешті став для неї питанням життя і смерті?

* * *

“Je reve donc je suis”.

Цей парафраз Декарта («Я мрію, відтак — існую») — перший рядок першого роману Зонтаґ.¹⁴ Як перше речення й єдине — іноземною мовою, воно вирізняється з-поміж інших, дивний початок дивної книжки. Протагоніст «Благодійника», Іпполіт, зрікся усіх звичайних прагнень — родини і дружби, сексу і кохання, грошей і кар’єри, — аби присвятити себе власним мріям. Його мрії самі по собі реальні, проте вони цікаві неспроста: «щоб зрозуміти самого себе краще, щоб дізнатися мої справжні почуття», — наполягає він. «Я зацікавлений у своїх мріях як — у діях».¹⁵

Визначені у такий спосіб — лише стиль, жодної матерії — мрії Іпполіта становлять суть кемпу. А відмова Зонтаґ від «самої лишень психології» — це відкидання питань зв’язку між матерією і стилем, а також, за аналогією, зв’язку тіла та розуму — предмету та образу — реальності та мрії, які вона пізніше так плідно досліджуватиме. Натомість на самому початку своєї кар’єри вона заявляє, що мрії як такі — це єдина реальність. Ми, стверджує вона у своєму найпершому реченні, є наші мрії: наші марення, наші думки, наші метафори.

Це визначення якоюсь мірою незграбно розраховане на те, щоб завадити завданням традиційного роману. Якщо немає нічого такого, що можна довідатися про цих людей з екскурсу у їхнє підсвідоме, то нащо взагалі вдаватися до таких екскурсів? Іпполіт визнає проблему, але запевняє, що є ще одна приманка. Його коханка, яку він продає у рабство, «мабуть, знала про брак романтичного інтересу до неї з мого боку, — пише він. — Але я хотів, щоб вона усвідомила, наскільки глибоко, хоч і знеособлено, я відчував її як втілення мого пристрасного ставлення до моїх мрій».¹⁶ Інакше кажучи, головний герой Зонтаґ цікавиться іншою людиною до повного заперечення реальності і лише до тієї міри, до якої вона втілює плід його уяви. Саме такий спосіб бачення передає визначення кемпу, яке належить самій Зонтаґ: «бачення світу як естетичного феномену».¹⁷

Однак, світ — це не естетичний феномен. За мрією стоїть реальність. На початку кар’єри Зонтаґ описувала власні суперечливі почуття щодо світогляду Іпполіта. «Мене дуже приваблює кемп, — казала вона, — але ледь чи не так само він ображає мене». Більша частина її життя пізніше була присвячена обстоюванню того, що існує реальний об’єкт за тим словом, що його описує, справжнє тіло — за мрійливим розумом, реальна людина — за фотозображенням. Як вона напише через десятки років, одне з призначень літератури — донести до нас, «що інші люди, відмінні від нас люди, таки справді існують».¹⁸

* * *

Інші люди таки справді існують.

Це дивовижний висновок, до якого можна дійти, приголомшливий умовивід, до якого треба дійти. Для Зонтаґ дійсність — реальна річ, позбавлена метафори — ніколи не була цілком прийнятною. Ще з дитинства вона знала, що дійсність сповнена розчарування, жорстокості і є тим, чого слід уникати. Дитиною вона сподівалася, що мати опам’ятається від свого алкогольного заціпеніння, надіялася мешкати не на буденній вулиці передмістя, а на міфічному Парнасі. Усією силою думок відганяла біль, зокрема й найболючішу реальність з усіх можливих — смерть, спочатку — батькову, коли їй було п’ять років, а потім, із жахливими наслідками, — свою власну.

У нотатнику 1970-го року вона накидає нариси «нав’язливої теми несправжньої смерті» у своїх романах, фільмах та оповіданнях. «Гадаю, все це спричинене моєю реакцією на татову смерть, — записує вона. — Та смерть здавалася такою нереальною, у мене не було жодних доказів, що він помер, роками я мріяла, аби він одного дня з’явився біля вхідних дверей».¹⁹ Потім, після цього запису, вона поблажливо вмовляє себе: «Нумо подалі від цієї теми». Та дитячі звички, як би точно їх не діагностували, подолати тяжко.

Дитиною, перед лицем жаскої реальності вона втікала у безпечний світ своїх думок. Відтоді завжди намагалася зачаїтися. Суперечності між тілом і розумом, які позначилися на багатьох життях, стали для неї сейсмічним конфліктом. «Голова окремо від тіла» — засвідчує алегорія з її щоденників. Вона записала, що якби її тіло було нездатне танцювати або кохатися, вона могла би принаймні виконувати розумову функцію говоріння; водночас розполовинила свою самопрезентацію на «Я погана» і «Я чудова», а посередині між ними не було нічого. З одного боку — «безпорадне (Хто я в біса така...) (допоможіть...) (майте терпіння до мене...) почуття власної несправжності». З іншого — «зверхність (інтелектуальна зневага до інших — нетерпимість)».

Із притаманною їй старанністю вона докладала зусиль, аби подолати це розмежування. У її сексуальному житті присутня певна велич, наприклад, намагання вийти за межі голови у тіло. Скільки ще американських жінок її покоління мали численних, таких прекрасних і знаменитих коханців чоловічої та жіночої статі? Однак, читаючи її щоденники, розмовляючи з її коханцями, залишаєшся під враженням, що її сексуальність була сповнена напруження, надмірної рішучості, а тіло — або чимось нереальним, або осередком болю. «Мені завжди подобалося вдавати, що моє тіло деінде, — писала вона у своїх щоденниках, — і що я роблю усе (катаюся верхи, кохаюся тощо) без тіла».²⁰

Вдавання, що власне тіло деінде, давало змогу Зонтаґ ще й заперечувати іншу реальність, якої було не уникнути: сексуальності, якої вона соромилася. Крім випадкових коханців чоловічої статі, еротизм Зонтаґ був зосереджений майже тільки на жінках, а її фрустрація через нездатність знайти вихід із цієї небажаної реальності призвела до неспроможності бути щирою щодо неї — і на публіці, ще довго після того, як гомосексуальність уже не була чимось скандальним, і в особистому житті, з багатьма найближчими до неї людьми. Невипадково провідною темою у її творах про кохання і секс — так само, як і в особистих стосунках — був садомазохізм.

Заперечувати реальність тіла — це і заперечувати смерть із тією пристрасною упертістю, яка зробила смерть самої Зонтаґ невиправдано страшною. Вона вірила — буквально вірила, — що робота розуму може зрештою восторжествувати над смертю. Вона гірко оплакувала, писав її син, «те хімічне безсмертя», до якого «ми обоє, хоча, може, й зовсім трішечки не доживемо».²¹ Стаючи старшою й організованою, раз по раз, аби досягнути всупереч усім сподіванням неможливого, вона починала сподіватися, що у її випадку можна відкинути правила, які диктує тіло.

Прикидатися, що «моє тіло деінде», — виявити похмуре відчуття власного «я», а нагадувати собі, що «інші люди таки справді існують» — виявити страх, який паралізує ще більше: що вона сама не існує, що її «я» було незначною власністю, яку можна замінити, відібрати, будь-якої миті». «Це так, — писала вона у відчаї, — ніби жодне дзеркало, у яке я дивилася, не відображало мого тіла».²²

* * *

«Сучасні коментарі щодо мистецтва мають на меті, — стверджувала Зонтаґ у написаному одночасно з «Меценатом» есе, — зробити твори мистецтва, і — за аналогією, наш власний досвід — більш, а не менш, реальними для нас».

Те знамените есе, «Проти інтерпретації», засуджувало розростання метафори, яке заважає нашому переживанню мистецтва. Змучена розумом («інтерпретацією»), Зонтаґ усе більше сумнівалася у тілі — «змісті», — що втрачає виразність через надмірний вплив розуму. «Він дуже маленький — дуже маленький, зміст[10]» — починається есе із цитати Віллема де Кунінга[11], а до кінця есе поняття змісту починає здаватися абсурдним. Як у мріях Іпполіта, у людини не залишається ні одного, ні другого: нігілізм, який, за визначенням Зонтаґ, і є суттю кемпу.

«Проти інтерпретації» викриває страх Зонтаґ, що мистецтво, «і, за аналогією, наш власний досвід» не цілком реальні, або що мистецтво, як і ми самі, вимагає певної зовнішньої допомоги, аби стати реальним. «Зараз найважливіше, — наполягає вона, — зцілити наші відчуття. Ми маємо навчитися бачити більше, чути більше, відчувати більше». Беручи до уваги заціпеніле тіло, яке відчайдушно потребує стимулювання, Зонтаґ припускає, що мистецтво може бути тим засобом, який його забезпечує. Але що таке мистецтво, якщо воно позбавлене «змісту»? Що воно має нас змусити бачити, чути або відчувати? Можливо, каже вона, не більше ніж його форми, хоча й додає, до певної міри безутішно, що відмінність між формою та змістом — це «зрештою, ілюзія».

Зонтаґ присвятила так багато свого життя «інтерпретації», що важко зрозуміти, наскільки вона вірила у це. Чи є увесь світ сценою, а життя не чим іншим, як маренням? Існує чи ні різниця між формою та змістом, тілом і розумом, людиною й фотографією людини, хворобою та її метафорами?

Схильність до агресивної риторики підштовхувала Зонтаґ до заяв, формулювання яких могло применшити значення глибоких питань щодо «нереальності і відстороненості реального».²³ Але напруга між цими нібито протилежностями дала їй чудовий предмет для дослідження на все життя. «Кемп, який блокує наш зміст» був ідеєю, котру вона могла підтримати лише наполовину.²⁴ «Мене дуже приваблює кемп, — писала вона, — але ледь чи не так само він ображає мене». Упродовж чотирьох десятиліть після публікації «Мецената» і «Проти інтерпретації» вона металася між крайнощами завжди розщепленого бачення, мандруючи від ілюзорного світу до того, що (її погляди на це вражали різноманіттям) вона могла назвати реальністю.

* * *

Однією із сильних сторін Сюзан Зонтаґ було те, що все, що могли б сказати про неї інші, насамперед і найкраще було сказане самою Сюзан Зонтаґ. Її щоденники виказують щире розуміння власного характеру, самоусвідомлення — хоча воно з віком погіршувалося, — які слугували якорем у безладному житті. Її «голова і тіло, здається, не пов’язані між собою» — зауважив один з її друзів у шістдесятих. Зонтаґ відповіла: «Це і є історія мого життя».²⁵ Вона взялася вдосконалювати себе: «Мені цікаві тільки ті люди, які займаються програмою самоперетворення».²⁶

Вона завзято кинулася працювати над тим, аби уникнути ілюзорного світу, хоча це намагання виявилося виснажливим. Будь-що, здатне затуманити сприйняття реальності — викорінювала. Якщо метафори і мова заважали, вона позбувалася їх, як Платон виганяв поетів зі своєї держави-утопії. З книжки в книжку, від «Про фотографію» до «Хвороби як метафори», «СНІДу і його метафор» і «Дивимося на страждання інших» вона відходила від своїх ранніх, «кемпових» творів. Вона не наполягала, що єдиною реальністю є марення, а натомість ставила питання про те, як дивитися на найжахливіші реальні речі, наприклад, хворість, війну та смерть.

Її жадоба реальності вела до небезпечних крайнощів. Коли у 1990-х потреба «бачити більше, чути більше, відчувати більше» привела її в оточене Сараєво, Зонтаґ вразило, що інші письменники не зголосилися вирушити в поїздку, яку вона описала як «трохи подібну до тієї, якою, мабуть, була поїздка до Варшавського ґетто в кінці 1942-го».²⁷ Боснійці в облозі були вдячні, але чудувалися, навіщо іншій людині брати участь у їхніх стражданнях. «Для чого це було їй потрібно?» — дивувався якийсь актор через двадцять років посеред іншого жахіття. «Як би я зараз поїхав до Сирії? Що треба мати всередині себе, щоб вирушити зараз до Сирії і розділити їхній біль?»²⁸

Але Зонтаґ уже не силувала себе дивитися в очі реальності. Вона не просто відкидала расизм, який жахав її після побачених уперше фотографій з нацистських таборів. Вона приїхала в Сараєво, аби довести переконання усього свого життя, що за культуру варто вмирати. Упевненість у цьому штовхала її вперед крізь нужденне дитинство, коли книжки, фільми і музика давали їй уявлення про багатше існування й вели крізь тяжке життя. А оскільки вона присвятила своє життя цій ідеї, то стала єдиною славетною жінкою-греблею, яка стійко стримувала неослабні потоки естетичних та моральних нечистот.

Як і всі метафори, ця була неідеальною. Багато з тих, кому доводилося бачити цю жінку, з розчаруванням виявляли, що дійсність дуже відстає від чудового міфу. Розчарування, пов’язане із Зонтаґ, і справді головна тема в мемуарах про неї, вже не кажучи про її особисті записи. Однак, міф, можливо, найживучіший витвір Зонтаґ, на всіх материках надихав людей, які відчували, що саме ті принципи, які вона так пристрасно захищала, здіймали життя над його найпохмурішою, або найжорстокішою реальністю. На той час, коли вона дісталася до Сараєво, «Я мрію, відтак — існую» вже не було крилатим висловом декадентів. Це було визнання, що правда образів та символів — правда мрій — це правда мистецтва. Що мистецтво не відокремлене від життя, а є його найвищою формою, що метафора на кшталт інсценізації геноциду вірмен, у якій брала участь її мати, може зробити реальність видимою для тих, хто не міг побачити її на власні очі.

Тож у свої останні роки Зонтаґ привезла метафори до Сараєво. Вона привезла персонажа на ім’я Сюзан Зонтаґ, символ мистецтва і цивілізації. А ще — героїв Семюела Беккета, котрі чекали, як і боснійці, спасіння, що так ніколи до пуття й не прийшло. Мешканці Сараєво потребували їжі, тепла і підтримки військово-повітряних сил, але вони потребували і того, що дала їм Сюзан Зонтаґ. Багато хто з іноземців висловлювали думку, що ставити виставу в зоні бойових дій — легковажно. На це боснійський друг, один із багатьох, хто любив її, відповів, що саме завдяки тому, що її внесок був таким неясним, її пам’ятають. «Не було нічого безпосередньо пов’язаного з людськими емоціями. Нам це було потрібно, — сказав він про постановку Зонтаґ «В очікуванні Ґодо». — Вона була сповнена метафор».²⁹

Частина I

Розділ 1. Королева заперечення

До самої смерті Сюзан Зонтаґ зберігала два домашні фільми, зроблені за такою давньою технологією, що вона ніколи не могла б їх переглянути. Вона ніжно любила ці талісмани, бо тільки на цих плівках збереглися рухомі образи її батьків разом — молодих, перш ніж вони вирушили у сповнене ризикованих пригод життя.¹

На мерехтливих кадрах видно Пекін, як тоді називали столицю Китаю: пагоди і крамниці, рикш і верблюдів, велосипеди і трамваї. На відео ненадовго з’являється група людей європейської зовнішності за парканом з колючого дроту, який відмежовує їх від юрби допитливих китайців. А потім на кілька секунд з’являється Мілдред Розенблатт, настільки схожа на свою дочку, що не дивно, чому їх помилково сприймали за сестер пізніше. Її вродливий чоловік, Джек, постає на декілька секунд, при такому паскудному освітленні, що складно роздивитися його хоч трохи краще, хіба можна зауважити, як він контрастує з китайськими споглядачами, — високий, білошкірий, вбраний як іноземець.

Фільм знятий приблизно 1926 року, коли Мілдред було двадцять років. Другий зняли приблизно п’ять років по тому. Він починається у потязі в Європі, а потім камера переміщується на верхню палубу корабля. Там компанія пасажирів — Джек із Мілдред та інше подружжя — кидають через сітку кільце, всі сміються. Мілдред зодягнена в літню білу сукенку та берет, широко усміхається і розмовляє з тим, хто стоїть за камерою. Починається гра в палубний хокей, десь на середині фільму з’являється худорлявий, довготелесий Джек у костюмі-трійці і теж у береті. Він енергійно змагається з іншим чоловіком, а потім їхні друзі починають корчити пики і дуркувати, а Мілдред тим часом прихиляється до одвірка, майже задихаючись від сміху. Обидва фільми вкупі тривають менше ніж шість хвилин.

* * *

Мілдред Якобсон народилася в Ньюарку 25 березня 1906 року. Хоча її батьки, Сара Лія та Чарльз Якобсон народилися в окупованій Росією Польщі, та обоє дісталися до Сполучених Штатів ще дітьми: Сара Лія у 1894-му, у віці семи років, а Чарльз роком раніше, дев’ятирічним. Обоє батьків Мілдред говорили англійською без акценту, що було нетипово для євреїв у ту добу масової імміграції. А їхня онука — за іронією долі, найбільш європеїзована американська письменниця свого покоління — чи не єдина серед відомих єврейських письменників того покоління не мала ні особистого зв’язку з Європою, ні досвіду іммігрантського життя, характерних для стількох її колег-письменників.

Хоч Мілдред народилася у Нью-Джерсі, та виросла вона на іншому кінці континенту, в Каліфорнії. Коли Якобсони переїхали до Бойл Гайтс, єврейського району східної частини середмістя, Лос-Анджелес був містечком на порозі перетворення на велике місто. Перший голлівудський фільм зняли 1911 року, приблизно тоді, коли приїхали Якобсони. Через вісім років, коли Мілдред та Сара Лія з’явилися в «Аукціоні душ», місто вже стало домівкою масштабної індустрії. Кінематографічна колонія, яка щойно зароджувалася, приваблювала розпусту: Мілдред любила розповідати людям, що ходила до школи зі сумнозвісним бандитом Майкі Коеном, одним із перших ватажків злочинного світу Лас-Вегаса доби Cухого закону.² А ще та громада приваблювала розкіш і сочилася нею: Мілдред завжди вражала людей красою, марнославством і вишуканістю голлівудського зразка. Сюзан одного разу порівняла її з Джоан Кроуфорд[12]. Сюзан порівнювали з тією ж примадонною.³

«Вона завжди була підфарбована, — казав Пол Браун, який познайомився з Мілдред у Гонолулу. — Вона вирізнялася в тому місті гіппі та серферів, де провела останню частину свого життя. У неї завжди була гарна зачіска. Завжди. Як нью-йоркська принцеса в костюмах від Шанель, і завжди була надто худа». Вона зберегла голлівудські звички на все життя. Відповідала по телефону гортанним «Тааааак?» і забороняла дочкам ступати на килим у вітальні, доки сама не підкличе їх жестом наманікюреної руки.⁴ Мілдред «мала цю упевненість королівських осіб у власній перевазі над іншими», — казав Пол Браун, який бачив її труднощі у взаємодії з реальним світом. «Здавалося, вона не знає, як знайти вмикач, щоб увімкнути світло».⁵

* * *

Коли вона попливла до Китаю, здавалося, що чарівна Мілдред вирушила назустріч приголомшливо блискучій долі. Її попутником на кораблі був Джек Розенблатт, з яким вона познайомилася, поки працювала нянькою «У Ґроссінґера». То був один з велетенських літніх курортів у Катскільских горах, які ще називали «єврейськими Альпами». Для такої дівчини з родини середнього достатку, як Мілдред, курорт «У Ґросcінґера» був підробітком на літо. Для людини на кшталт Джека робота «У Ґроcсінґера» була кар’єрною сходинкою.

Як тисячі інших бідних іммігрантів, батьки Джека, Семюел та Ґуссі, з труднощами упхалися на Лоуер Іст Сайд Мангеттена, на той час бідний район із, мабуть, найгіршою славою в усій Америці. Розенблатти, які походили із Кживчі, що в Галіції, частині Польщі під пануванням Австрії, були значно простішими за Якобсонів, що належали до «середнього класу і жителів передмістя», а також були «аж ніяк не схожі на євреїв у першому поколінні», як сказала в одному інтерв’ю Сюзан.⁶ У вузькому колі вона говорила, що родичі її батька були «жахливо вульгарними».⁷

Можливо, саме неповага Семюела та Ґуссі до освіти змусила їхню онуку дивитися на них зверхньо. Джек, який народився у Нью-Йорку 1 лютого 1905 року, закінчив чотири класи школи. Він покинув школу, коли мав десять років, і пішов працювати рознощиком товарів у районі магазинів хутра, на Вест Сайді Мангеттена, де незабаром помітили його енергійність і кмітливість. У нього була бездоганна фотографічна пам’ять, пам’ять його дочки буде такою самою винятковою.⁸ Його керівництво дало йому підвищення і, забравши з відділу кореспонденції, відрядило до Китаю у віці всього лишень шістнадцяти років. Там він мужньо подолав пустелю Гобі на спині верблюда, купив хутра монгольських кочовиків⁹ і врешті започаткував власну справу — хутряну корпорацію «Кунг Чен» з офісами у Нью-Йорку та Тяньцзіні. То був початок життя, сповненого клопотів: за вісім років життя у шлюбі Джек і Мілдред збудували прибутковий міжнародний бізнес, кілька разів побували у Китаї, подорожували на Бермуди, Кубу, Гаваї та до Європи, щонайменше тричі змінили домівки і поміж тим народили двох дітей.

Коли Сюзан Лія Розенблатт прийшла у світ 16 січня 1933 року, подружжя жило в «розумному»[13] новому будинку на Західній вісімдесят шостій вулиці на Мангеттені. Того літа сім’я переїхала до Гантінгтона, Лонг-Айленд, а коли народилася Юдіт, приблизно в 1936-му, вони осіли у безжурному передмісті Грейт Нек. Це місто увіковічнене в романі «Великий Ґетсбі» під назвою Вест Еґґ, а переїзд туди Джека Розенблатта був свідченням успішної втечі з бідного ґетто. У класовому розумінні Ґрейт Нек був так само далеко від потогінних фабрик та незатишного орендованого житла Лоуер Іст Сайду, як і від Китаю. Це було піднесення до значно вищого становища, на яке можна було покласти ціле життя тяжкої праці. Джек Розенблатт досягнув його до віку двадцяти п’яти років.

* * *

Такий швидкий підйом могла здійснити тільки одержима людина, а Джек знав, що йому слід поквапитися. Вісімнадцятирічним, через два роки після його першої подорожі до Китаю, він пережив перший приступ туберкульозу. У літературному розумінні, як пізніше писала Сюзан, то була «хвороба, якій властиво завдавати удару надміру чутливим, талановитим, захопленим своєю справою».¹⁰ У нелітературному розумінні хворість заповнила його легені рідиною і втопила його.

За всіма ознаками той чоловік, якого Мілдред зустріла «У Ґроссінґера», був енергійним та спортивним, багатим і ось-ось мав стати ще багатшим. Та плями на його легенях змусили її замислитися. Насправді мати хлопця привезла його до «У Ґроссінґера», сподіваючись, що сільське повітря принесе полегшення.¹¹ Мілдред збагнула, що спільне життя з ним може бути недовгим. Можливо, вона міркувала, що інфекція не обов’язково розвинеться у справжній туберкульоз: ці паличкоподібні бактерії могли роками залишатися в організмі, не коячи шкоди. Та лікування від них на той час іще не існувало. (Пеніцилін, відкритий 1928 року, стане широко доступним аж після закінчення Другої світової війни.) Тож Мілдред пристрасно закохалася у Джека. У 1930-му вони одружилися і вирушили до Китаю, відкривши магазин у Тяньцзіні.

Один із найближчих до Пекіну найбільших портів, Тяньцзінь, назву якого тепер зазвичай пишуть як Tianjin, був одним із відкритих для зовнішньої торгівлі завдяки міжнародним угодам. Необхідність мати такий порт нав’язали Китаю після його поразки в Опіумній війні. В цьому місті іноземні торгівці могли діяти, не рахуючись з обмеженнями китайського закону. Для них, писала Сюзан, це означало «вілли, готелі, заміські клуби відпочинку, майданчики для гри в поло, церкви, лікарні і військовий гарнізон, який їх охороняв». Для китайців це означало «закрите місце, загороджене колючим дротом; усі, хто там живе, повинні показувати перепустку, заходячи всередину чи виходячи назовні, а з китайців там тільки домашня прислуга».¹²

Ці прислужники займали чільне місце у спогадах Мілдред про Китай. Поки країну нищили японська окупація та громадянська війна, молодята Розенблатти насолоджувалися щасливим періодом. «Вона любила той стиль життя, — пригадував її друг Пол Браун. — Слуги. Присутність людей, котрі куховарять та прислуговують. Просто життя у прегарному вбранні та серед чудових речей, вечірки у посольстві».¹³ Решту свого життя Мілдред роздаватиме милі китайські дрібнички на пам’ять друзям, яких особливо любила. «У неї були просто чудові речі, — розповідав Браун. — Красиві китайські штучки, зроблені маленькими китайськими ручками». Але її романтичні спогади були до смаку не всім: «Навіть у дитинстві, — писала її дочка Джудіт, — її розповіді про усіх тих людей, які так і сяк прислуговували їй у Китаї, викликали в мене огиду».¹⁴

Невідомо, скільки часу достеменно прожили Розенблатти в Китаї. Вони не могли жити там безвиїзно. Тяньцзінь так далеко від Нью-Йорка, що коли Джек повернувся у 1924-му, переїзд від Шанхая до Сіеттла тривав шістнадцять днів. Ціла поїздка — майже місяць. Записи на митниці свідчать, що вони в’їжджали в Нью-Йорк майже щороку за час родинного життя, іноді з курортних місць, де, ймовірно, відпочивали.¹⁵ Бодай і раз на рік подорожувати до Китаю було б складно. То була виснажлива мандрівка навіть для людей при доброму здоров’ї: тяжко для Джека з його слабкими легенями, тяжко для Мілдред, яка, схоже, двічі їхала вагітною.

Та саме Китай назавжди оселився у фантазіях Мілдред. Дім у Грейт Нек, де Сюзан провела перші півроку життя, був запакований пам’ятними китайськими сувенірами. «У Китаї колоніалісти приходили до того, що надавали перевагу китайській культурі перед власною, — писала вона. — Їхні домівки перетворювалися на маленькі музеї китайського мистецтва».¹⁶ Ці прикраси для інтер’єру стали ще однією сумнівною спадщиною. «Китай завжди і скрізь заповнював увесь будинок, — писала Джудіт. — То був спосіб матері принизити теперішнє, нагадування про її “видатне” минуле».¹⁷

* * *

Енергійність Джека викрилася ще в одному. Сюзан запам’яталася коханка,¹⁸ а Джудіт описувала батька як «плейбоя».¹⁹ Можливо, це теж відбивало його нелегке усвідомлення, що йому відведено мало часу. Як і його донька Сюзан пізніше, він був сповнений рішучості взяти все, що тільки можна. Чи знала Мілдред? Складно уявити, що дівчатка могли дізнатися від когось іншого. Чи була вона проти? Секс, як показало життя пізніше, не цікавив її. Подібно до багатьох людей, котрі втратили батьків у дитинстві, Мілдред хотіла, щоб про неї піклувалися; невипадково вона із життя у Китаї з найбільшою ніжністю запам’ятала саме слуг. А Джек Розенблатт про неї піклувався.

Вона менше переймалася турботою про інших, або була менше здатна на це. Разом із вишуканими меблями жінка привезла з Китаю правила виховання дітей, які підкріпили власну природну схильність тримати їх подалі від себе. «В Китаї діти не ламають речей» — схвально казала вона. «В Китаї діти не базікають».²⁰ Китайські чи ні, та ці ідеї відображали світогляд позбавленої материнських почуттів жінки, яка не палала бажанням обміняти своє сповнене пригод життя із чоловіком на нудну працю з виховання дітей. «Наша мати, — казала Джудіт, — ніколи насправді й не знала, як то бути матір’ю».²¹

Коли догляд за дітьми перетворився на виснажливу рутину, Мілдред просто попливла кораблем геть. «Якимсь чином виник міф, нібито родичі» перейняли піклування про дівчаток на час життя Джека з Мілдред за кордоном, розповідала Джудіт. Але «родичі всі мали власні клопоти». Відтак з дуже юного віку дівчат запроторили на Лонг-Айленд з нянькою Роуз Макналті, «обсипаною ластовинням слонихою» ірландсько-німецького походження, та чорною куховаркою на ім’я Неллі. Ці жінки стали матерями для Сюзан та Джудіт. Та будь-яка дитина хоче до мами, і хоча Зонтаґ рідко публічно згадувала про свою, але щоденники виказують, як вона захоплюється Мілдред.

У дитинстві Сюзан сприймала її як романтичну героїню. «Щось я перейняла з “Маленького лорда Фаунтлероя”, — писала вона, — якого прочитала, коли мені було 8 чи 9 років, наприклад, називала її “люба”».²² Листи до матері більше нагадували стурбовані батьківські, або написані пристрасно закоханим чоловіком або дружиною, аніж листи юної доньки. «Люба, — видихала вона у віці двадцяти трьох років, — прошу пробачення, що пишу так коротко, бо вже пізно (третя година ночі) + мої очі трохи сльозяться. Будь здорова + будь обережна + будь усім на світі. Я безмежно тебе люблю + сумую за тобою».²³

«Вона безперечно була закохана у свою матір, — казала перша подруга Сюзан, Гаррієт Сомерс, яка приблизно тоді познайомился з Мілдред. — Завжди критикувала її за те, якою та була жорстокою, якою егоїстичною, якою марнославною, але це нагадувало розповіді коханця про людину, в яку він закоханий».²⁴

* * *

Погорда Мілдред, її клопотання зачіскою, макіяжем та уборами мали і психологічного двійника: вона чепурила паскудні обставини життя так наполегливо, що її донька Джудіт змальовувала її як «королеву заперечення».²⁵ Сюзан нерідко перешкоджала рішучій відмові матері від неприємних тем, тож одного року після телефонного дзвінка з привітанням до дня народження вона занотувала таку розмову між ними:

«М: (про її нещодавню біопсію товстої кишки — з негативним результатом) —

Я: Чому ти не сказала мені?

М: Ти ж знаєш, що я не люблю подробиць».²⁶

Вона сказала дочкам, що збирається взяти новий шлюб, лише після весільної церемонії. Не повідомила Сюзан, що помер дідусь, лише зауважила: «Не думаю, що йому подобалося думати, що він стане прадідом».²⁷ (Сюзан була вагітна.) Не дала знати Сюзан про смерть батька, а коли завела розмову про це, то збрехала і про причину смерті, і про місце поховання. (Через десятки років Сюзан не могла відшукати його могилу, бо мати сказала неправду.)

Ще один приклад відмови від деталей з’являється у написаних у молодості спогадах Сюзан, де незначна заміна імен була єдиним художнім відступом від правди.

«Одного вечора, коли Рут виповнилося три роки, гості розважалися особливо жваво, а чоловік був у набагато кращому настрої, ніж зазвичай, місіс Натансон відчула перший біль переймів, що свідчили про народження другої дитини. Вона перехилила ще одну чарку. За годину по тому жінка зайшла до кухні, де клопоталася Мері, яка допомагала подавати на стіл, і попросила її розстібнути гачки дорогої сукні для вагітних, яку мала на собі. З вітальні долинав регіт і дзвін битого скла, а місіс Натансон впала на коліна і застогнала.

Нікому не заважай.

Через дві години народилася Джоан».

Мілдред не вбачала у цьому брехні, натомість вважала уникання подробиць делікатністю, тактовністю. Це була ввічливість, з якою вона ставилася до інших і яку сподівалася отримати у відповідь. Сюзан здавалося, що вона каже: «Збрешіть мені, я слабка». Мілдред сама наполягала, що надто вразлива для правди, і вважала, що «чесність і жорстокість — одне й те саме». Одного разу, коли Сюзан накинулася на Джудіт за щирість у розмові з матір’ю, Мілдред підтримала її докір: «Саме так», — докинула вона.²⁸

«Сюзан прожила величезну частину життя, намагаючись розгадати матір», — вважала Джудіт.²⁹ Донька розуміла, як поверхневість Мілдред формувала її власну особистість: «Народжена і вихована М. — з її зануренням у зовнішнє — я поринула прямісінько у внутрішнє життя».³⁰ Але вона не розуміла, як сформувалася сама собою поверхневість Мілдред. Як і чому та стала «королевою заперечення».

Побіжний погляд на дитинство Мілдред викриває низку життєвих поворотів, які могли б надломити навіть значно сильнішу особистість. Їй було лише чотирнадцять, коли Сара Лія померла від отруєння птомаїном[14]. Решту свого життя Мілдред «дуже рідко» згадувала у розмовах Сару Лію, однак її дочки мали підозру, що ця рана була дуже глибокою. Джудіт згадує, як ходила з Мілдред провідати «чудовий маленький будинок» у Бойл Гайтс, де вони мешкали до смерті матері. Мілдред ридала, коли виявила, що сам дім і той район зруйновані.

Сюзан пригадувала поїздку Мілдред із Китаю через Радянський Союз, яким на той час правив Сталін. Жінка хотіла вийти з потяга, коли той дістався до місця народження її матері. Та у 1930-х двері вагонів для іноземців були запечатані.

«Потяг кілька годин стояв на станції.

Бабусі стукали у замерзлі вікна у надії продати їм теплуватий квас та апельсини.

М. плакала.

Вона хотіла відчути під ногами землю далекого місця, де народилася її мати. Хоча б один раз.

Їй не дозволили. (Попередили, що заарештують, якщо вона ще раз попроситься вийти на хвилину з потяга.)

Вона плакала.

Вона не казала мені, що плакала, але я це знаю. Я розумію її».³¹

* * *

Була й іще одна причина плакати у тому потязі. 19 жовтня 1938 року у німецько-американській лікарні у Тяньцзіні Джек Розенблатт помер від хвороби, котра чигала на нього майже пів життя. Як і Сара Лія, він мав тридцять три роки.

Замість того, щоб сісти на корабель і пливти навпростець через Тихий океан, Мілдред вигадала майже протиприродно складний маршрут. Спакувавши китайські меблі з усього будинку на потяг, вона кинулася прямісінько до Маньчжурії, маріонеткової країни, з території якої японці нападали на Китай, а потім перетнула Радянський Союз та всю Європу і вже тоді сіла на корабель до Нью-Йорка. Саме у цій поїздці вона єдиний раз відвідала місце народження своєї матері у східній Польщі.

«Вона привезла усе те лайно із собою», — казала Джудіт. У тому багажі був і прах Джека Розенблатта, якого поховали у Квінсі після її повернення. У Нью-Йорку Мілдред, схоже, вкрай розгубилася. «Я намагалася приховувати свої почуття, коли повернулася з Китаю, — зізналася вона у відповідь на розпитування Сюзан. — Так мене виховав батько. Тітка Енн померла — і не сказав мені».³² Сюзан та Джудіт не дозволили піти на похорон. Він відбувся за багато місяців до того, як Мілдред знайшла час сказати їм про смерть батька. Коли вона врешті розповіла Сюзан, то потім відіслала першокласницю на вулицю погратися.³³

У «Хворобі як метафорі», де Сюзан досліджує ту брехню, якою оточена неміч, вона цитує Кафку: «Обговорюючи туберкульоз... усі втягуються в сором’язливу, ухильну манеру розмови з осклянілими очима».³⁴ Ця хвороба була недостойною, як і рак, а пізніше — СНІД, тож Мілдред сказала Сюзан, що батько помер від пневмонії.³⁵ Коли Сюзан підросла, Мілдред навряд чи кинулася заповнювати порожні місця «деталями», а доклала зусиль, щоб стерти пам’ять про чоловіка. Зрештою, Сюзан майже нічого не дізналася про Джека Розенблатта: «Я не знаю, яким був його почерк, — писала вона через тридцять років. — Навіть яким був його підпис».³⁶ У 1970-х, уперше готуючись до поїздки в Китай, накидала короткі нотатки про батька. У тих записах віддана фактам жінка помилилася з датою його народження більш ніж на рік.³⁷

* * *

Коли помер Джек, Мілдред було тридцять два роки. Вона овдовіла і повернулася до життя американської домогосподарки середнього достатку, якого, здавалося, рішуче уникала. Але вона ніколи не скаржитиметься. Натомість, наступні півстоліття демонструватиме світові миле обличчя, виходячи з кімнати, якщо ситуація стала незручною, таємно лікуючи свій смуток горілкою та пігулками. Недивно, що Китай, де вона пережила велику пригоду свого життя, відтоді завжди вперто не даватиме їй спокою.

Так само ця країна не залишить у спокої й її доньку. Територією перших і найпотужніших географічних фантазій Сюзан став саме Китай, при тому значно більше, ніж Франція, з культурою якої вона пізніше асоціюватиметься. Китай був «картиною з нефриту, тикового дерева, бамбуку та фрайд-дога».³⁸ Він був ще й можливістю іншого походження, іншого життя: «Чи схожа поїздка до Китаю на нове народження?»³⁹ Китай всевладно заворожував Сюзан і Джудіт, які, хоч і народилися на Мангеттені, брехали, щоб справити враження на однокласників: «Я розумію, що обманюю, кажучи у школі, що народилася там, — писала Сюзан, — але, оскільки то була тільки мала частина брехні значно більшої й більш всеохопної, то її цілком можна було пробачити. Вигадана заради більшої неправди, моя — стала чимось на кшталт правди».⁴⁰

Вона не каже, у чому полягав більший обман. Але розповіді про Китай були її першими художніми творами, до яких вона поверталася знову й знову. На початку 1970-х під час невдалої кар’єри в кінематографі вона написала сценарій, де йшлося про заможне подружжя з Британської концесії у Тяньцзіні. Хворий на туберкульоз батько «любить гру в заробляння грошей», однак через «колишнє життя у бідняцькому ґетто» він «почувається неповноцінним». Подружжя оточують запобігливі слуги, а колючий дріт — захищає від непривабливого Китаю, де люди справляють малу нужду на вулицях. «Дружина: божевільна» — пише Сюзан про матір. На наступній сторінці вона запитує: «А що, як зробити Мілдред (бідолашка Мілдред), недоумкуватою на всю голову?»⁴¹

* * *

Що залишилося від того часу і від Джека Розенблатта, то це кілька кіноплівок, які не можна було подивитися, і «набір фотографій», на яких було зображення батька Сюзан при житті. Та вона не мала нічого, що допомогло б уявити батька мертвим. Без жодних фактів — дати, причини смерті, похорону, чи будь-якого видимого вияву почуттів, — Сюзан «не повірила до кінця», що його немає.⁴² «Це здавалося таким далеким від реальності. Я не мала жодного доказу, що він помер, довгі роки мріяла, що він з’явиться біля вхідних дверей». Та фантазія розвинулася у «тему несправжньої смерті», яку вона розкрила у своїй творчості, періодичні повтори чудес і «невідступне переслідування однієї людини іншою, коли вона вистрибує, наче Джек з табакерки».⁴³

Чи випадкове тут слово «Джек»? Цей «безкінечний біль»⁴⁴ невідступно навідував її відтоді завжди і постійно нагадував про себе, як писав її син, «у зверненому до себе самої монолозі її останніх днів».⁴⁵

Розділ 2. Головна брехня

Одного дня 1949 року, невдовзі після вступу до Чиказького університету, Сюзан теревенила з групою таких самих першокурсників у їдальні. Одна з них, Марта Едельгайт, згадала, що літній табір врятував її від «повного божевілля» у дитинстві. «Табір, — відказала Сюзан, — це найгірше, що траплялося зі мною у житті». Марта повела далі розповідь про передовий заклад, до якого вона їздила у Поконо, табір «Вістря стріли»: «То це ж той табір, до якого посилали мене! — скрикнула Сюзан. — Я втекла».

Марті була приголомшена, коли дізналася, хто сидить перед нею. Та дівчинка, яка втекла з табору «Вістря стріли», була міфом її дитинства. На той час Марті було сім років, а Сюзан — шість. «Увесь табір прокинувся посеред ночі, бо зникла дитина», — згадувала Марта. Викликали поліцію штату. «То був жах». Тепер, коли минуло стільки років, ця легендарна дівчинка несподівано з’явилася знову. «Вона ненавиділа табір, — згадувала Марта. — Вона його дуже ненавиділа. Не хотіла там бути. Але ніхто її не слухав».

Ця втеча була відповіддю на дві нестерпні травми: смерть батька (а Мілдред хоч сказала їй до літа 1939-го про це?) й її тугу за матір’ю, якої ніколи не було поруч. «Я завжди намагалася привернути її увагу, — розказувала вона про матір, — завжди щось робила, щоб привернути увагу, домогтися її любові».¹ «Однак мати запроторила її до цього табору заради можливості робити якісь свої справи», — розповідала Марті.²

Потребу відпочинку для нещодавно овдовілої жінки, яка тільки-но проїхала через половину планети, можна було зрозуміти. Але Мілдред збувала Сюзан з рук майже весь час, відколи та народилася. Страх бути покинутою і його природний наслідок, тобто потреба залишати людей, боячись, що вони ось-ось підуть від неї першими, стали характерною рисою особистості Сюзан.

* * *

Мілдред мусила пристосовуватися до абсолютно нових обставин. Гроші в неї були. «Корпорація Хутра Кунг Чен» і досі забезпечувала щомісячне утримання: не менш ніж п’ятсот доларів, які на той час були еквівалентом восьми тисячам доларів у 2018-му році. Але справа занепадала в руках молодшого брата Джека Аарона, якого у родині фахівцем не вважали. Завдала збитків і війна. Через декілька років це джерело доходів почало вичерпуватися.³

Мілдред не бідувала, але смерть чоловіка означала, що в неї стало менше можливостей для втечі. Здавалося, вона весь час намагалася відшукати нове життя і була у невпинному русі. Продала будинок у Грейт Нек і перебралася до Верони, Нью-Джерсі, де трохи пожила поблизу свого батька, у Монтклері. Мабуть, надто близько, бо невдовзі виїхала до Маямі Біч, де з дітьми прожила рік — з 1939-го по 1940-ий. Незабаром повернулася на північ, до Вудмеру, Лонг-Айленд. Через рік, у 1941-му переїхала до Форест Гіллз, Квінс, де затрималася, перш ніж вирушити через увесь континент, у 1943-му, до курортної місцини Тусон[15] у пустелі. Вона до кінця життя житиме на заході країни, де й виросла.

Таке мандрування з місця на місце, яке було характерною рисою і життя її дочки, мало руйнівного, отруйного супутника. Оплакуючи чоловіка і силкуючись відшукати нове життя для себе, Мілдред скотилася до алкоголізму. Вона ніколи не обговорювала цю проблему ні із Сюзан і, схоже, ні з будь-ким іншим. Як завжди дбайливо піклуючись про дотримання зовнішніх правил пристойності, вона потягувала горілку з льодом з високої склянки і запитувала при цьому гостей: «Принести вам води?»⁴ Неспроможна впоратися зі світом, вона переважно байдуже лежала горілиць у спальні, облишивши хатні клопоти, зокрема й дітей, на Неллі та Розі.

«Моє найглибше переживання — радше почуття безнадії, ніж презирство», — писала Сюзан через багато років.⁵ Здавалося, бездіяльна Мілдред несподівано оживала, коли поруч з’являвся якийсь чоловік: «У нас було багато дядечків, — пригадувала Джудіт.⁶ — Ми не завжди знали, як їх звати... Один називався “Анк”».⁷ Та коли чоловіка не було, згадував один із друзів Сюзан, «мати буквально брала Сюзан до себе в ліжко і казала: “Господи, моє золото, я не змогла б і дня пережити без тебе”».⁸

Коли поблизу був «дядечко», або коли Мілдред не можна було турбувати, вона ізольовувалася. «М. не відповідала, коли я була мала, — писала Сюзан у щоденниках. — Найгірше покарання і — найбільше з усіх можливих розчарування. Вона завжди була “десь” — навіть якщо не сердилася. (Пияцтво — симптом цього.) Та я невпинно докладала зусиль».⁹

* * *

Можливо, Мілдред не вміла бути матір’ю. Але з її красою та ревною відданістю правилам зовнішньої благопристойності, вона знала, як притягувати погляди чоловіків і використовувала для цього доньок. Її дуже тішило, коли люди помилково вважали її та Сюзан сестрами, тепло реагувала на Сюзан та Джудіт, коли поруч із ними здавалася молодшою, гнала їх від себе, коли вони «старили» її.¹⁰

Ще дуже малою, не по літах кмітлива дівчинка з’ясувала, як можна привернути до себе увагу матері. «Я відчула, що однією з тих речей, які приносили задоволення моїй матері, було еротичне обожнювання, — писала Сюзан. — Вона бавилася, що фліртує зі мною, що викликає моє збудження, я гралася, що збуджуюся (і справді піддавалася тому збудженню)».¹¹ Якщо поблизу не було жодного «дядечка», Сюзан грала ту роль. «Не йди від мене, — молила її Мілдред. — Ти мусиш тримати мене за руку. Ти мені тут потрібна. Моя люба, моє золото».¹² Мати власної матері, вона стала ще й чоловіком для Мілдред і була змушена конкурувати із залицяльниками, які роїлися довкола вродливої удови. «Я якось здобувала перемогу над тими кавалерами, які завжди крутилися на другому плані й претендували на її час, а може, й на глибоке почуття (як вона раз по раз розповідала мені). Зі мною вона була “жіночною”, я грала з нею сором’язливого захопленого хлопчика, а ще я грала, що закохана в неї».¹³ Щойно справи із чоловіками погіршувалися, у Мілдред завжди була Сюзан.

Мати приписувала їй «чарівні здібності», писала Сюзан, «пояснюючи, що якщо я заберу це в неї, вона помре».¹⁴ Вона перекинула на дитину тягар такої жахливої відповідальності. Але ще одним передвісником майбутніх складнощів у стосунках з іншими людьми для Сюзан була й загроза, що Мілдред забуде про дочку, бо залишала дитину осторонь щоразу, коли траплявся хтось важливіший. Сюзан жила «під постійним страхом, що мати відсторониться раптово і свавільно».¹⁵ Від Мілдред Сюзан навчилася додавати полум’я до еротичного захоплення, періодично позбавляючи обраних своєї уваги.

Це було «найглибше переживання», казала вона. Воно створювало садомазохістську динаміку, яка знову й знову давалася взнаки упродовж життя Сюзан. У домі, де вона зростала, любов не давали безумовно. Натомість її давали тимчасово, лише для того, аби припинити це, коли заманеться: гра без переможця, правила якої дівчатка вивчили аж надто добре. «Потреба» Мілдред у Сюзан змусила її доньку захищатися. Як би їй не хотілося, щоб мати потребувала її, вона водночас зневажала ті «страждання і слабкість», які демонструвала Мілдред, а коли поведінка тієї ставала нестерпно жалюгідною, у Сюзан не залишалося вибору, крім як відсторонитися.¹⁶ «Коли вона виявляла потребу в мені тоді, коли я не намагалася що-небудь отримати від неї, — писала Сюзан, — я почувалася пригнічено, намагалася нишком відступити, вдаючи, що не помітила її благання».¹⁷

* * *

Роками по тому Сюзан мала багато різних причин засуджувати «ярлики». Вона відповідала відмовою на запрошення долучитися до антології творів жінок-письменниць. Радила Деррілу Пінкні[16] не зациклюватися на чорних, а Едмунду Вайту[17] — не зациклюватися на геях: вона вірила, що письменник повинен прагнути до такої унікальності, щоб вона зрештою перетекла в універсальність. Однак, хоча мало хто був таким несамовито унікальним, як сама Сюзан Зонтаґ, та вона все одно майже на межі з карикатурністю залишалася дорослою дитиною алкоголіка, з усіма притаманними таким людям слабкостями, а також — з їхніми сильними рисами.

Рак, обстоювала пізніше Сюзан, вражає людей незалежно від їхнього благородства чи від того, наскільки вони стримують свій сексуальний потяг, чи від ретельно дібраних евфемізмів, якими вони послуговуються, щоб заперечити хворобу. Рак — просто хвороба. Є відома приказка, що алкоголізм також хвороба, бо він має симптоми. Як і у випадку іншої патології, тими симптомами керують передбачувані закономірності.

Так само передбачувані й способи, якими недуга впливає на дітей алкоголіків, та їх до кінця зрозуміли тільки коли Сюзан вже стала значно старшою. «Я ніколи не була дитиною по-справжньому!» — писала Сюзан, коли їй було під тридцять.¹⁸ Цей єдиний вигук підсумовує суть проблеми. «Коли дитина не є дитиною?» — запитувала Дженет Войтіц[18], перший фахівець, яка досліджувала цей синдром. «Коли дитина живе поруч з алкоголізмом».¹⁹

Сюзан дали зрозуміти, що вона тримає в руках життя матері. А такі діти, як вона, зазвичай ревно докладають зусиль, аби бути бездоганними (Сюзан «була винятково слухняною», за словами матері)²⁰, бо бояться, що не зможуть як слід дати раду з такою відповідальністю.

Свідому своєї нездатності впоратися, цю дитину алкоголіка діймає низька самооцінка, постійне відчуття, що попри яке завгодно бурхливе визнання, вона не виправдовує очікувань. Неспроможна приймати любов як належне, вже дорослою вона глибоко залежить від емоційної підтримки інших, а коли отримує ту емоційну підтримку, — відкидає її.²¹

Пізніше стало зрозуміло, що й справді, чимало з безперечно неприємних сторін особистості Зонтаґ мають пояснення у системі родинних стосунків алкоголіка. Вороги, наприклад, звинувачували її в тому, що вона надто серйозно сприймає себе, що вона жорстка і позбавлена почуття гумору, що їй притаманна незбагненна нездатність випустити з-під власного контролю навіть дрібниці. Але «мала дитина алкоголіка була позбавлена можливості контролювати, — пояснювала Войтіц. — Їй треба було починати брати відповідальність за своє оточення».²² Такі діти часто брешуть: розуміючи, що вони не можуть сказати іншим, що діється у них вдома насправді, вони створюють ретельно вигадані маски, а потім рятуються втечею у ті самі фантазії. Батьки для власних батьків, не маючи права на безтурботність нормальних дітей, вони набувають передчасно серйозного вигляду. Та нерідко в дорослому віці маска «винятково слухняного» сповзає і відкриває дитину, дитинство якої вже давно минуло.

* * *

«Королева заперечення» Мілдред утікала від дійсності, і так само робила Сюзан. Однак її втеча була дієвішою. Вдома вона була «чужинкою без громадянства»²³ і хотіла єдиного — втекти. Серед її найперших спогадів було бажання втечі. «Чиїм голосом говорить та людина, яка хоче вирушити до Китаю? — перепитувала вона. — Голосом дитини, якій ще нема шести років».²⁴ Вона уявляла багатолюдний світ кулі[19] та наложниць. Жорстоких землевласників. Зверхніх мандаринів[20] зі схрещеними руками, з довгими нігтями, втягнутими у широкі рукави їхнього одягу.²⁵

Частково це було її тугою за батьком. Але белетристичний виклад цих марень відбувся завдяки матері. Мілдред змусила Сюзан прагнути втечі і дала їй засоби для цього. Одним з рідкісних, але доволі важливих прикладів материнської турботи було те, що Мілдред навчила доньку читати. «Вона писала ім’я доньки крейдою на дошці, — згадував Пол Браун. — Потім вимовляла слово “Сюзан” і показувала на неї. Дівчинка повторювала за нею. Потім Мілдред писала інше слово. А коли мала засвоювала його, вона писала ще одне і ще одне. Потім проговорювала їх вголос. Сюзан уже читала, коли їй було два або три».²⁶

Читання дало Сюзан спосіб перекроювати реальність, естетизувати її, наприклад, «Маленький лорд Фаунтлерой» надихнув її називати матір словом «люба», якого за інших обставин вона б і не зрозуміла. За потреби втекти книжки давали змогу зачинити двері: «Коли тобі щось не подобалося, — писала Мілдред, — ти просто йшла до своєї кімнати і читала».²⁷ Щасливіша дитина могла ніколи й не стати таким пристрасним читачем. Мілдред підштовхнула її оселитися у казковому світі.

* * *

«Цілковито збентежена» передчасною інтелектуальністю Сюзан²⁸, її мати, як і багато хто після неї, боялася осуду Сюзан. Наприклад, заскочена за читанням «Редбуку», журналу для домогосподарок середнього достатку, Мілдред потай ховала його під покривалом у ліжку.²⁹ Аби не знічувати її, Сюзан мовчки погоджувалася не бачити. «Я, — писала Сюзан, — люб’язно щосили намагаюся не дивитися, не фіксувати у свідомості чи будь-коли свідомо використовувати проти неї те, що бачу».³⁰

«Я росла, силкуючись і бачити, і не бачити», — писала вона.³¹ Вдаючи, що не бачить матері, вона зрештою стала справді нездатна бачити її, кидаючись від «рабського цілковитого підкорення»³² до його протилежності. «Моя мати була жахливою людиною», — казала вона другові після смерті Мілдред.³³ «У мене не було матері, — говорила іншому, з яким дуже докладно обговорювала алкоголізм. — Мене оточував крижаний холод, це просто пригнічувало. Я завжди силкувалася привернути її увагу, домогтися її любові. У мене не було матері».³⁴

Це майже так само карикатурно, як і дитяче уявлення Сюзан про матір як романтичну героїню. «Вона ніколи не могла зрозуміти, що діється всередині іншої людини, — казав один з її коханців. — Я маю на увазі чутливість, яку ми виявляємо у повсякденному житті весь час. Наприклад, “Що ти думаєш, що відчуваєш, що у тебе відбувається?” Сюзан не була чутлива».³⁵ Неспроможна зрозуміти розчарування, через які її мати прагнула взяти перерву від реального життя, вона, схоже, не бачила зв’язку між «великою брехнею про те, якою і ким є [її мати]»³⁶ і тим, хто вона сама. Вона засуджувала те відчуття «шахрайства», яке залишав у ній обман. Та хоч і намагалася дистанціюватися («Я ненавиджу все у собі — особливо фізичне, — в чому нагадую її), той зв’язок, навіть відкинутий, зберігався.³⁷ Інший коханець казав про Сюзан, що нею «керував сімейний образ себе самої: вона була донькою своєї матері».³⁸

Розділ 3. З іншої планети

Серед уривків спогадів Сюзан, які збереглися від періоду після смерті батька, було питання, у якому можна впізнати у п’ятирічній Сью Розенблатт натяк на майбутню Сюзан Зонтаґ: «Ти знаєш різницю між трахеєю і стравоходом?»¹

Інші епізоди також дають уявлення про душевний стан Сью. Вона пам’ятала, як дядько Сонні заносить її далеко у воду, породжуючи не надто сильну, але тривалу фобію. Згадувала павука у наметі, що стояв у дворі, і запах сечі у підвалі божевільні.² Її тривожні розлади могли даватися взнаки через астму, яка почалася у цей час. Цю хворобу часто провокує емоційне потрясіння, й відчуття задухи, страхітливе навіть для дорослого, дитину може налякати ще більше. То була перша недуга в житті, яке буде пронизане багатьма іншими хворобами у майбутньому.

До «астматичного кошмару похованої живцем людини, який регулярно повертався»,³ вона мала ще один — неспроможність матері давати раду у тяжких ситуаціях. У неопублікованих спогадах, які набули форми художнього твору лише завдяки зміненим іменам, Сюзан писала, що під час її астматичних нападів Мілдред «завжди поводилася вкрай ненормально, бо не могла спокійно дивитися на доньку, яка здирає із себе простирадла і стоїть на ліжку навколішки, витягуючись вгору до стелі, намагаючись вдихнути повітря».⁴

Мілдред навіть не могла перебувати тоді з нею разом в тій кімнаті. Але вона не була байдужою до хвороби Сюзан. У 1939-му, втретє за трохи більш ніж рік вона витягла себе і родину разом із Неллі та Розі, та заштовхала всіх у потяг до Флориди. З небагатьох спогадів Сюзан про той час було запитання, яке вона повторювала цілу дорогу: «Мамо, як пишеться слово “пневмонія”?»⁵

Дівчинка намагалася зрозуміти і пояснити незбагненну хворобу, яка, як пояснила їй Мілдред, убила батька: туберкульоз і досі був тим словом, яке вголос не вимовляли. Та коли Сюзан задихалася, то розуміння, що її недуга, яка оселилася в її легенях так само, як і в нього, мабуть, її лякало. І хоча вона майже нічого не написала про той час, та у Маямі Біч мала змогу більше дізнатися про легеневі хвороби та санаторій, які відлунням залишаться з нею на все життя.

Флорида їй запам’яталася своїми «кокосовими пальмами та білими будинками, прикрашеними ліпниною, що імітувала мавританський стиль»,⁶ а також приїздом бабусі Розенблатт, яка повідомила їй, що Санта Клауса не існує.⁷

* * *

Вологість Маямі була шкідливою для астми, тож родина затрималася там менше ніж рік. Мілдред потягла їх назад до Нью-Йорка в 1940-му, і вони тимчасово зупинилися у Вудмері. Вудмер, тепер Міжнародний аеропорт Джона Ф. Кеннеді, якраз біля Айдлвайлд Голф Корс, схоже, не вразив Сюзан. А от у Форест Гіллс, куди Мілдред перевезла сім’ю у 1941-му, Сюзан сама залишила по собі враження.

До Уолтера Флеґенгаймера, старшого учня загальноосвітньої школи № 144, де Сюзан провчилася у п’ятому та шостому класах, на ігровому майданчику підійшла молодша дівчинка і строго запитала, чи він і його товариш беруть участь у програмі «Інтелектуально обдаровані діти». Вона приїхала тоді, коли навчальний рік розпочався і запізнилася зі вступом туди, тож із полегшенням зітхнула, коли почула, що вони у програмі. «Можна з вами поговорити? — запитала вона. — Бо діти у моєму класі такі тупі, що я не можу з ними спілкуватися».

Сью була потішна, а її кмітливість подобалася старшим хлопцям. Вони заприязнилися, розповідав Флеґенгаймер, і були здивовані, коли довідалися, що вона на два роки молодша. «Вона безперечно була інтелектуальною рівнею для нас, а ми ж були таки розумні». Діти тинялися разом на ігровому майданчику і ходили до помешкання Розенблаттів, де мигцем бачили «дуже розкішну пані», Мілдред, «яка вражала вишуканістю, на тлі інших матерів, яких я знав».

«Не пригадую, щоб вона особливо цікавилася літературою чи письменництвом, або розмовляла про це», — розповідав Флеґенгаймер. Що йому справді запам’яталося, то це — непереборна харизма. Сью була «завжди на сцені» — іноді «трохи перегравала», але завжди з «професійністю зірки», яка свідчила: цій дівчинці судилася велич.

«Двадцятирічним і тридцятирічним я іноді намагався знайти ім’я Сью Розенблатт, бо знав, що на неї чекає слава. І коли Сью Розенблатт я не знайшов, то подумав: “Ага, мабуть, вона так і не стала відомою”».⁸

* * *

На ігровому майданчику загальноосвітньої школи № 144, Сью ще не говорила про книжки. Та її перший крок назустріч Волту доводить, що вона вже усвідомлювала, що була білою вороною. Через нудьгу в школі, безрадісне життя вдома, через слабке здоров’я вона прагнула кращого. Але та жінка, котра надихатиме заглиблених у книжки дівчаток по всіх усюдах, мала небагато прикладів для наслідування, коли сама була захопленою книжками дівчинкою.

Критикиня з феміністичними поглядами Керолін Гейлбрун[21] написала, що ще донедавна вартими біографії винятками серед жіноцтва були «особи королівського походження або жінки, вшановані як важливе явище у житті знаменитих чоловіків». Жінки, чия значущість спиралася на власні досягнення, залишалися незримими. «До цього говорилося лише про жіноче життя, у якому найважливішим була відданість чоловічій долі. До 1970-го існувало небагато або й зовсім не існувало прикладів для молодої дівчини, яка хотіла більшого від жіночої біографії».⁹ Навіть письменниця такого очевидно безсумнівного рівня славетності, як Вірджинія Вулф, у 1960-му отримала зневажливий відгук від одного із засновників американської літературної критики Лайонела Тріллінга[22].¹⁰ Його дружина з гіркотою жартувала, що хоч якими б значними були її власні досягнення, та в її некролозі неминуче буде написано: Даяна Тріллінг померла у віці 150 років. Удова заслуженого професора та літературного критика Лайонела Тріллінга».¹¹

У мемуарах жінок-інтелектуалок покоління Зонтаґ знову й знову згадували один великий виняток. У 1937-му Єва Кюрі опублікувала «Мадам Кюрі», яку незабаром прочитала Зонтаґ, коли їй було вісім чи дев’ять років. «Завдяки цьому я захотіла бути біохіміком і здобути Нобелівську премію», — казала вона. (Їй не вдалося цього зробити, та це було не так болісно, як у випадку Ів, у якої мати, батько, чоловік, сестра і швагро — усі отримали Нобелівську премію, а мати навіть двічі.) «Я не знала, що для жінок цей шлях мусить бути тяжким»,¹² — пізніше казала Сюзан.

Ця найважливіша з усіх героїня мого раннього дитинства»¹³ викликала незмінне захоплення усе моє життя. Останні десять років перед смертю вона міркувала над написанням роману про цю жінку.¹⁴ Велична і приголомшлива Мадам Кюрі змусила Сью замислитися, чи сама вона володіє тим розумом, який винагороджують Нобелівською премією. Проте дівчинка рано збагнула, що її власний стиль інтелектуального обдарування — «старатися понад усі сили» — був великою перевагою. «Я таки справді вважала, що можу зробити все, хай на що б я налаштувала свій розум (я збиралася стати хіміком, як мадам Кюрі), що наполегливість, і більш сумлінне, ніж в інших людей, ставлення до дійсно важливих речей допоможе досягнути всього, чого забажаю».¹⁵

* * *

Із читання Сью взяла й ідею громадського обов’язку як вияву соціалістичного героїзму. У Форест Гіллс вона прочитала комікс про канадського лікаря Нормана Бетюна[23], комуніста, який служив на Громадянській війні в Іспанії, а потім поїхав до Китаю, де й загинув на службі Мао як гідний приклад страдника за справу соціалістичного інтернаціоналізму.¹⁶ Крім того, їй потрапили до рук дві книжки про відчайдушні втечі з тюрми — Люїса Лоуза «20 000 років у Сінг-Сінгу» та велика драма Віктора Гюго «Знедолені» про несправедливість та спокуту. «Саме розділ, у якому Фантина вимушена продати своє волосся, зробив з мене переконаного соціаліста».¹⁷

Її самоототожнення з пригнобленими мало ще одну причину. За ті роки, коли вона з родиною мешкала у Форест Гіллс, нечувана доти катастрофа вибухнула над євреями Європи. І хоч нацистське жахіття не отримає повного розуміння аж до повоєнного часу, єврейська громада, звичайно ж, усвідомлювала його масштаб. Місто розбухло від тисяч біженців, одним з яких був і друг Сью, Уолтер Флеґенгаймер, адже народився він у Німеччині.

Упродовж життя її ставлення до власного походження залишатиметься невизначеним, як і ставлення до інших сторін власної ідентичності. Вона казала ізраїльському романісту Йораму Канюку[24], що була «по-перше, єврейкою, по-друге, — письменницею і, по-третє, — американкою».¹⁸ «Це вразило» Канюка, бо «у ній не було нічого, що він асоціював би з євреями». Інші погоджувалися. «Сюзан не справляла враження єврейки», — казав дослідник кінематографу Дон Ерік Левін і при цьому припускав, що, «намагаючись уподібнитися єврейці, вона намагалася тим самим уподібнитися Ханні Арендт».¹⁹ Ярослав Андерс, польський письменник, який подорожував Польщею з групою американських письменників, згадував, як плакав Джон Ешбері в Аушвіці. «Вона не плакала. Але говорила про це, про цю підробку історії, а також про приховування певних аспектів страждань євреїв, та для неї це був інтелектуальний виклик і проблема, однак не особиста».

Іноді, як у випадку з ізраїльтянином Канюком, вона наголошувала на своєму єврейському походженні. В інших випадках — не афішувала цього. Вона розповідала італійському приятелю, що першою синагогою, у яку вона ступила ногою у своєму житті, була відповідного рівня пишноти Велика синагога Флоренції, хоча її вітчим заснував синагогу в значно менш розкішній Долині Сан-Фернандо.²⁰ Зонтаґ розповідала письменнику Джонатану Сафрану Фоєру[25]: «Я не маю єврейського походження й ніколи не святкувала Пейсаху»²¹, хоча родина щороку влаштовувала седер[26], як пригадувала сестра, а також відзначала інші єврейські свята. Її бабуся їла тільки в кошерних ресторанах. Мілдред на терасі свого будинку давала уроки у єврейській школі. Сюзан здавала кров для Ізраїлю.²²

Усе це зовсім не дає підстав вважати, що вся родина палала релігійною одержимістю. (Мілдред насправді дозволяла дітям ставити різдвяну ялинку і відпускала їх разом із Розі до церкви.) Натомість це натякає на абсолютно типове єврейське дитинство в Америці середнього достатку і порушує питання, чому в майбутньому вона усе заперечуватиме.

* * *

Для дитини, народженої за два тижні перед приходом Гітлера до влади, ще однією стороною типового єврейського дитинства був страх. Якою б далекою не почувалася вона від свого коріння, та все одно розуміла, що воно ставить її під загрозу. Навіть якщо Сюзан була лише «номінально» єврейкою, то все одно усвідомлювала, що «номінально» — це «достатньо для нацистів». Під час війни її «супроводжували нічні кошмари, у яких нацистські вояки утекли з тюрми, дісталися у південні штати Америки, до бунгало на околицях міста, де я жила з матір’ю та сестрою, і ось-ось уб’ють мене».²³

Небезпека підстерігала не тільки у снах. Якогось дня по дорозі зі школи додому у Форест Гіллс її обізвали брудною жидівкою і кинули каменем у голову. Рану довелося зашивати, і після неї залишився не тільки цей шрам. «Я знаю, — розповідала Джудіт, пригадуючи той напад, — що Сюзан ненавиділа навішування ярликів».²⁴ Для неї було природно зневажати їх і уникати: ярлики, особливо ті непрохані, що стосувалися етнічної належності, ґендеру чи сексуальності, були небезпечними.

Однак страх отримати тавро не обов’язково означає, що митарства євреїв були всього лишень «проблемою, однак не особистою». Усе її життя що більш особистою була проблема, то енергійніше вона прагнула перекроїти її інтелектуально. Замасковані або абстраговані, ці емоційні підводні течії наділяли її аналіз зовні сухих питань несподіваною емоційною гостротою. У своїй книжці про рак, «Хворобі як метафорі», вона жоднісінького разу не згадує про власний рак. А багато які з її інтелектуальних інтересів напряму пов’язані з досвідом єврейських страждань, наприклад, фотографії Голокосту, які, за власним свідченням Сюзан, розкололи її життя навпіл.

Одразу після війни — можливо, якраз після того, як побачила ці фото, — вона написала вірш, у якому підсумовані багато які з наступних питань про те, як пам’ятати: як, за її пізнішим формулюванням, ставитися до болю інших людей.

Ashes of those who were burnt in the camps,

bodies starved, shot, beaten, maimed in the camps,

resume to me what befell you, O allow me to remember

you...

I do not think your ashes will nourish and fructify

anything, I do not think your deaths had any meaning,

or that any good will be seen served from them:

Forgive me for not having the power — had I the right — to

transmute them.

Прах спалених у таборах,

тіла, заморені голодом, розстріляні, убиті, скалічені

у таборах,

скажіть мені, що ж сталось з вами. О дозвольте ж мені пам’ятати 

вас...

Думаю, ваш прах не живить нічого й не дасть плодів,

думаю, ваші смерті не мали жодного сенсу,

та не послужать жодній добрій справі:

Простіть мене, що я не маю сили — навіть права —

створити ваш образ новий.

Свідома непристойності розглядання цих скалічених тіл, вона, дванадцятирічна чи тринадцятирічна, сповнена рішучості все одно дивитися. Але водночас Сюзан непохитна в рішенні не принижувати цих жертв, прихоплюючи на живу нитку щасливий кінець до їхніх страждань, а також бореться з питанням, як треба пам’ятати про це. «Якщо існує хоч якась тактовність у таких болісних мареннях, я шукатиму її», — пообіцяла вона.²⁵ До кінця життя вона була в цьому пошуку. Але не обирала для цього прямолінійних образів, бо боялася, що вони можуть призвести до катастрофи. Натомість, писала вона, «мої зусилля абстрактні».²⁶

* * *

У Нью-Йорку астма Сью посилилася. У пошуках кращого лікування Мілдред повернулася у Тусон, де пустельний клімат сприяв тому, що там будували санаторії та лікарні від 1920-х. До того часу, аби розвіяти побоювання щодо екстремальних температурних показників, аризонські рекламники випадково натрапили на своє улюблене кліше. Проблема не в тому, що спекотно, обстоювала реклама санаторію «Пустеля», проблема — у вогкості. «В середині літа приходить велика спека, — визнавали вони, — однак, завдяки надзвичайній сухості повітря, ніхто не має й гадки про сонячний або тепловий удар, а «високу температуру повітря тут безперечно легше зносити, ніж набагато нижчу температуру у вогкій атмосфері».²⁷

Мабуть, ніде у Сполучених Штатах немає такої далекої від Нью-Йорка атмосфери, як у Тусоні. Його пустельні вулиці, скажені температурні показники, місцеве населення, віддалене розташування, його екзотична флора та фауна, — все справило довготривале враження на Сью. «Ні один ландшафт, — написала вона від імені одного з її персонажів про південно-західну пустелю, — навіть болотисті джунглі Панамського перешийка не вразили жодного з них своєю приголомшливою незвичністю так, як цей».²⁸ Її перша зустріч із цим краєвидом виявилася незабутньою. Після триденної їзди потягом Сью притьма кинулася з вагона й обняла першого гігантського цереуса, якого побачила. «Вона ніколи раніше не бачила кактусів, — згадувала Джудіт. — І вся була в колючках».²⁹

Розенблатти облаштувалися у бунгало на Іст Драхман стріт, 2509. Сьогодні — це місце поблизу центру великого міста, а в 1943-му вулиця була ґрунтовою дорогою, такою далекою від цивілізації, що по дорозі за якихось кілька кварталів до готелю «Аризона» Сюзан частенько бачила гримучих змій.³⁰ Сам будинок складався із чотирьох крихітних кімнаток і тримався на нещодавно залитому бетонному перекритті. Він настільки невигідно відрізнявся від попередніх помешкань Мілдред у Тянцзіні та на Лонг-Айленд, що, здавалося, навряд чи можна розраховувати, що вона збирається затриматися тут надовго. Сама Мілдред, Розі, Джудіт, Сюзан та їхній пес Лессі втиснулися в ту оселю. Для дівчаток розміри житла значення не мали: спека випихала їх на вулицю і навіть під землю, в яму (зрештою це слово писатиметься з великої букви), яку вони викопали у дворі. І це лягло в основу одного з найтриваліших спогадів дитинства Сюзан та Джудіт.

Як свідчать обійми з кактусом, Сюзан не так швидко звикла до Тусона. Їй було десять років, Іст Драхман була однією з її восьми адрес у чотирьох штатах. Її викорінювали з місця так часто, що тепер, посеред пустелі, їй було складно пристосуватися. Багато які з її спогадів про Тусон наводять на думку про самотність. Перша школа, Каталіна Джуніор Хай, була «катастрофою». Вона збагнула, що просто «не знає, як відповісти люб’язністю», якщо якась дівчинка виявляла до неї приязні почуття.³¹ Сюзан перейшла до іншої школи, Аризона Саншайн Скул. Наступного року, коли виповнилося одинадцять, перейшла до ще іншої, Менсфельд Джуніор Хай.

Коли Мілдред померла, а Сюзан почала аналізувати свій хворобливий стан, вона зробила короткий запис у щоденнику: «Діти алкоголіків — це коли почуваєшся прибульцем з іншої планети».³² Не маючи надійних моделей взаємодії між людьми, вона мусила спостерігати за іншими й імітувати їх. Вступивши до Менсфельду, вона ухвалила те, що назвала своїм «великим рішенням — свідомим рішенням, яке я ухвалила, коли мала 11 років». Її клятву: «Я стану відомою». «Навіть тоді, — писала вона, — я розуміла різницю між зовнішнім і внутрішнім».³³ Її гостре чуття цієї різниці могло прийти лише від людини ззовні.

У спогадах про матір син Сюзан, Девід Ріфф описував її найбільшу тривогу — після страху смерті — як «глибоке і врешті безутішне почуття того, що вона завжди — аутсайдер, завжди недоречна».³⁴ На перший погляд, це твердження викликає подив. У світі культури Сюзан Зонтаґ була не тільки інсайдером: вона — символ належності до внутрішнього кола цього світу. Саме перед її втаємниченістю схилялися обожнювачі, які вважали, що жодна інша людина на могла привернути увагу до мистецтва і митців так владно, як вона. Саме те інсайдерство зауважували недоброзичливці, коли засуджували її за невдачі у спробі привернути увагу до благородних справ, — нерідко до саме тих, які вони сподівалися здійснити. Вона втілювала престиж культури, випромінюваний Нью-Йорком і то так, як жоден інший письменник її покоління і, здавалося, володіла власне ключами від Мангеттена.

Однак у Тусоні вона вже була тим, чим назавжди залишилася у власному уявленні: чужинкою, вигнанкою. Найбільш непроминальний спогад про Аризону з’явився у її другому романі, «Набір для смерті», де головний герой снить про здичавілу дитину «у Каньйоні Сабіно, що лежить біля підніжжя гір Каталіни якраз поблизу Тусона».

«Хлопчик-Вовк не хоче бути звіром. Заздрить недосяжному для нього стражданню людей... Не хоче бути твариною, та не має вибору».³⁵

Це почуття ув’язненості у неправильному житті живить спогади Сюзан про «вирок тривалого ув’язнення» її дитинства.³⁶ Вона пробувала зробити товаришку з молодшої сестри, але в Джудіт були інші інтереси: «Немає сенсу намагатися навчити шестирічних дітей, що ключиця називається клавікула, — визнавала свою поразку Сюзан, — або навчити Джудіт, як називаються 48 столиць 48-ми штатів».³⁷ Та все одно Сюзан дресирувала сестру. «Тисяча шістдесят шостий, — декламувала Джудіт через сімдесят років. — Битва при Гастінгсі».

На двоярусному ліжку, яке вони ділили у Тусоні, розповідала Джудіт, Сюзан неминуче спала нагорі. «Тому що, — пояснювала вона, — якби ліжко розвалилося, вона б не постраждала».³⁸ Зауваживши цю байдужість до своєї загибелі, Джудіт «терзала її» своїми окультними здібностями.

«Я лежала у своєму ліжку, а вона була нагорі, за читанням, чи ще чимсь, майже впираючись головою у стелю. Біля ліжка стояло бюрко із дзеркалом над ним. Я казала: “Я можу чарувати. Я знаю, що ти робиш. Ти підняла свою руку”».

Настрашена цими надприродними прозріннями, Сюзан ніколи не помічала дзеркала перед своїм обличчям. «Вона була такою тупою в якихось справді дивних речах», — розповідала Джудіт. Насправді Сюзан не дізналася правди, аж доки незадовго до її смерті у лікарні дві сестри не сіли і не вибачилися за все, чим образили одна одну. Коли Джудіт врешті-решт зізналася, Сюзан «дуже оцінила. Вона просто дуже оцінила. Вона так і не збагнула, як мені це вдавалося».

* * *

Зусиллям підтягнути Джудіт до свого інтелектуального рівня, так само, як і спробам перетворити Мілдред на голлівудську героїню, завадили не лише різниця у віці та амбітності, але й незмога зрозуміти, ким насправді була Джудіт. У тих розмовах на смертному одрі Сюзан сказала, що завжди жалкувала, що Джудіт так і не зайнялася професійною кар’єрою, наполягаючи, що та мала стати юристом. «Але, Сюзан, я найменш конфліктна людина у світі, — заперечила Джудіт. — Я програла б справу ще до того, як зайшла б до зали суду».

Але її невдачі у спробах вплинути на сестру свідчать, що Сюзан не мала з ким говорити про ті речі, у яких вона не була тупою. Нещаслива вдома, біла ворона у школі, позбавлена географічної вкоріненості, вона занурилася в себе, в читання і, дедалі більше, — у писання. Її щоденники, що зрештою розтяглися на понад сто томів, розпочалися з блокнота, придбаного на розі Спідвей та Кантрі Клаб у Тусоні, а її найперша стурбованість виказувала сподівання на те, що знайдеться співчутливий читач. «Коли-небудь я покажу це людині, яку зможу полюбити: — ось якою я була, це — моя самотність».³⁹

Її самотність пом’якшували прихильні вчителі. «Вона не просто була хорошою ученицею, — розповідав хтось із друзів. — Вона була найкращою серед учнів».⁴⁰ Але попри те, що дівчинка поглинала книжки у все більшій кількості, ніхто не скеровував її у читанні, аж доки в Аризонській школі Саншайн не з’явився містер Старкі («Здається, я так і не дізналася, як його звати»).⁴¹ Містер Старкі, який воював на танку «Першинг»[27] у Мексиці, позичив їй власні примірники «Страждань молодого Вертера» та «Іммензеє» Теодора Шторма, що розвинули в неї смак до німецької літератури, який вона пронесла крізь усе життя. Якщо для єврейської дівчинки такі уподобання під час Другої світової війни були й дивними, то те, що в обох романах йшлося про приречене кохання, випадковістю не було: «Ось моя самотність» могло б стати гаслом і одного, і другого.

Та справжня пустеля, де вона жила, пропонувала готову метафору для інтелектуальної безплідності її оточення. Попри такі винятки, як містер Старкі, писала вона, Тусон був «культурною пусткою». У закутку магазину канцелярських товарів вона натрапила на «Сучасну бібліотеку» і почала читати усі томи із цієї серії книжок. У літературі вона знаходила порятунок від «в’язниці всенародної суєтності, міщанства, вимушеної провінційності, пустопорожнього навчання у школі, випробувань долі і безталання».⁴² А ще вона виявила, що психологічна втеча від дійсності може призвести до втечі фізичної.

Як і багато хто з дітлахів її покоління, які захоплювалися пригодами, вона любила спокусливого шибеника Річарда Геллібертона, одного з найбільш комерційно успішних письменників країни, який ще майже хлопчиком збагнув, як перетворити Теннесі на Ангкор-Ват[28], а саме — як вирушити у «Королівську дорогу до кохання», як це називалося в одній із романтичних назв його книжок. Його ставлення до власного походження американця середнього класу, безперечно, приваблювало Сью так само, як і той світ, у який він відпливав, і видирався, і летів. «Хай ті, хто хоче, тримаються за свою респектабельність, — заявляв він. — Я хотів свободи, свободи піддатися будь-яким примхам, які лишень вразять мою уяву, свободи шукати у найвіддаленіших куточках землі прекрасне, життєлюбне і романтичне».⁴³

Ця фраза могла б стати епітафією Зонтаґ. Вона називала його книжки серед тих, що «належать до найважливіших у моєму житті», і колекціонувала їх у дорослому віці.⁴⁴ Жахливий кінець Геллібертона мав моторошне відлуння і для дівчинки, яка мріяла про Китай. Того самого 1939 року, коли Сью дізналася про смерть батька у Тяньцзіні, Геллібертон зі своєю командою відплив на кораблі з Гонконга до Сан-Франциско. З того судна більше ніколи не надійшло жодної звістки. Геллібертонові було тридцять дев’ять років, лише трохи молодший за батька. Але він вплинув на дівчинку, якій судилося стати великою мандрівницею, і надихнув її скерувати життя на Схід. Він був «першим образом того, що я вважала найбільш привілейованим життям, тобто письменником: життя, сповнене нескінченною допитливістю та енергією, а також нескінченним ентузіазмом. Бути мандрівником, бути письменником — у моїй дитячій голові це спочатку було одним і тим самим».⁴⁵ Писати — означало врятуватися.

* * *

Ізольована у своїй пустелі, Іст Драхман Стріт тим часом не була осторонь від світових подій. «Чи ж ми не гралися багато у війну?» — пізніше перепитувала її Джудіт.⁴⁶ На вулиці був власний репортер, дванадцятирічна Сью Розенблатт. У «Кактус Прес» вона аналізувала міжнародну ситуацію, доповідаючи про «Зміну командування у Військово-морських силах Японії» і благочестиво нагадуючи своїм читачам, що «страчені фашистські вожді були нашими ворогами. Але італійський народ — ні».⁴⁷ На видрукуваній фіолетовим чорнилом мімеографічній копії, що продавалася за 5 центів, можна побачити, як пильно стежила Сью за воєнними подіями. У цьому вона не відрізнялася від мільйонів інших дітей, але найдивовижнішим було те, як бездоганно вона мавпувала фальшиву мову американської військової журналістики. Ця увага до мови притаманна і її майбутнім творам, що присвячені одній з її великих тем: не тільки факти війни, насилля і біль, але й слова, якими їх описували.

Війна принесла важливу зміну в їхні життя. 10 листопада 1945-го Мілдред крадькома перебралася через мексиканський кордон і в Ногалесі взяла шлюб з Натаном Стюартом Зонтаґом. Ця подія приголомшила Джуді та Сью, яких образило, що їм нічого не сказали раніше. В оповіданні, яке Сюзан написала у молодості, вона пригадувала мить, коли дізналася про майбутнє одруження:

«Ти знаєш, що я хочу сказати тобі, люба.

Мабуть, так, матінко. (ЩО?)

Ти ж хочеш мати батька, правда ж, Рут? Якої ти думки про нього, люба?

(БОЖЕ, ХТО ВІН?) Думаю, він красень, мамо. За всіх обставин, найважливіше те, чого хочеш ти».⁴⁸

Збентеження Сью можна зрозуміти. В оточенні «дядечків» кокетлива Мілдред могла скидатися на неперебірливу веселу вдовицю. Те, що вона обрала Ната Зонтаґа, доводить: така думка була дуже далеко від істини.

Через п’ять днів після дня «Д»[29] капітана Зонтаґа збили над Францією. Пораненого, його переправили для лікування на велетенську військово-повітряну базу Повітряних сил США Девіс-Монтен поблизу Тусона. У місті він зустрів вродливу Мілдред. Дехто вражено розцінив те, що вона обрала саме його з-поміж багатьох інших своїх залицяльників, як дивацтво. «Я ніколи не вважав їх схожими, — казав Пол Браун. — Вона прагнула претензійного фешенебельного стилю життя, а Нет не міг його забезпечити для неї. Він був у певному сенсі буржуазним хлопцем із середнього класу. Але насправді їх пов’язувала дружба, вони були близькими друзями». На відміну від Мілдред, у Нета «не було зірковості зовсім, крапка. У неї — була».

Цей шлюб здався би ще більш чудернацьким, якби їхні друзі знали, що приголомшило Джудіт, коли вона виявила це через багато років. Йдеться про його поранення на війні, про які ніхто не розповідав у деталях дівчаткам і про які Сюзан, мабуть, так ніколи й не дізналася. Пізніше Мілдред розказала молодшій доньці, що ті поранення зробили Нета сексуально неспроможним. «Не думаю, що вона дуже переживала за секс» — сказала Джудіт з відтінком сухої іронії.

Однак Нета «вона засліпила», — розповідав Браун. Він був достатньо вродливим, щоб відповідати потребі Мілдред у респектабельній видимості, — «людиною, яку можна взяти під руку».⁴⁹ Крім того, він задовольняв ще одну потребу, яка схована глибше за чуттєвість. Тим, що він любив її й при цьому не був її коханцем, Нет став для позбавленої матері Мілдред кимось на кшталт батьків. «З вітчимом вона була дитиною, — пригадувала Джудіт. — Нет Зонтаґ називав нашу матір “крихіткою”». Такий вияв ніжності — не рідкість, але Нет дійсно виконував материнську роль у цих стосунках, отож, він готував і прибирав для неї, як ті китайські слуги, яких вона згадувала.

Ті стосунки здавалися дивними для багатьох знайомих. Пола Брауна з його бісексуальною орієнтацією через багато років вразило, коли Нет зробив спробу влаштувати йому побачення із чоловіками. Одного разу Мілдред підбивала його одружитися з чорношкірою працівницею його салону, вручивши йому книжку про чоловіка-гея та лесбійку, які задовольняли власні інтереси і водночас про людське око були в гетеросексуальному шлюбі. «Тема чорношкірих якраз ставала модною», — розповідав Браун. Мілдред, яка розумілася на популярних тенденціях, збагнула це також і повчала його, що цей шлюб матиме «величезне висвітлення у пресі». Браун знав, що вона має рацію. Однак не був зацікавлений в неправдивих стосунках, до того ж та чорношкіра жінка мала гетеросексуальну орієнтацію. Мілдред владно відмела його заперечення і цим змусила Брауна замислитися, чи, бува, не така сама динаміка працює у шлюбі подружжя Зонтаґів.

Можливо, з повторним заміжжям Мілдред Сюзан зраділа, що складе із себе батьківські обов’язки щодо своєї ж матері. Однак, при матері, яка так заохочувала стримування почуттів і вдавання, або ж симуляцію, Сюзан завжди матиме труднощі і з розумінням, що можна показувати на людях, а що — тримати в таємниці. А переживши дитинство без батька та з матір’ю, яка сама по собі була дитиною, вона теж перетворюватиме коханців на батьків.

* * *

Найтривалішим внеском Нета Зонтаґа стало його ім’я, яке перетворило незграбні звуки Сью Розенблатт на гламурний хорей Сюзан Зонтаґ. Він так і не удочерив дівчат, але на рішення взяти його прізвище частково надихнув антисемітизм. «Інцидент із каменем, кинутим в голову, і обзиванням брудною єврейкою залишив свій відбиток», — розповідала Джудіт. Сюзан пам’ятала, як у Менсфельд Джуніор Хай в Тусоні її обзивали жидівкою.⁵⁰

Вийшовши заміж, Сюзан в одному з небагатьох документів, підписаному «Сюзан Ріфф», залишила запис про зміну прізвища. Розенблатт, за її словами, звучало надто по-єврейськи. «Я не зберегла вірності тому імені, — писала вона. — Я відмовилася від нього, коли мати вдруге вийшла заміж, і не тому, що мій вітчим попросив мене про це. Я сама хотіла. Я завжди хотіла, щоб мати знову взяла шлюб. Я хотіла іншого імені, моє власне було негарним і чужинським».⁵¹

«Зонтаґ» теж було єврейським, але воно дійсно звучало таки не таким «чужинським». Через це Сюзан почала інакше сприймати навішування ярликів. Власна зміна прізвища була суголосною з її рішучим наміром стати відомою, який вона ухвалила приблизно тоді ж. Ці рішення були потрібні, щоб відкинути її статус аутсайдера, і стали першими задокументованими прикладами її розсудливих перетворень, яких у її житті буде багато. Крім того, вони зрадили задум (який після цього вже не з’являвся) влитися в американський середній клас. Ця зміна не була суто косметичною, писала вона у своєму останньому романі «В Америці»: «Неможливо почуватися щирим, коли тебе фотографують. І неможливо почуватися тією самою людиною, коли змінив своє ім’я».⁵²

Сюзан Зонтаґ не хотіла бути хворою на астму, безпорадною, нікому не відомою Сью Розенблатт. Незабаром вона залишить сцену, на якій розгорталися приниження тієї дівчинки. Коли вже дорослою вона приїхала до Фенікса, неподалік від тієї місцини, її друг Ларрі Макмертрі[30] запрошував її у Тусон, де тоді мешкав. Вона відмовилася. Якщо вона вже поїхала, то потім не поверталася.⁵³

Розділ 4. Нижня Слоббовія [31]

Родина поїхала з Аризони влітку 1946 року, через кілька місяців після одруження Нета і Мілдред. Пунктом призначення був Лос-Анджелес, де Нет знайшов роботу з продажу годинників, на яких були надруковані рекламні гасла.1 У цьому місті Мілдред зростала, тут була похована її мати. І поки Мілдред пройшла шлях від юності до зрілості, за тих двадцять п’ять років місто також змінилося до невпізнання. Тільки бездоганна погода залишилася такою самою.

Коли вона поїхала звідти, Лос-Анджелес був провінційною місциною, відрізаною від світу пустелями та горами. Коли повернулася, він став одним зі знаменитих символів переможної Америки. Символ американської промислової потужності та американської військової могутності і найбільше — впливу американської культури. За часів «Аукціону душ» словом «Голлівуд» називали скромне передмістя далекого міста. До кінця війни це слово стало найбільш упізнаваним у світі. Розкіш Голлівуду і, вочевидь, безмежне багатство Південної Каліфорнії зробило Лос-Анджелес американською мрією для самих американців. «Америка має власну Америку, — писала Зонтаґ в останньому романі, — власне найкраще місце прибуття, про мандрівку до якого мріють усі».2

Багато хто вирушав до раю всередині самого Лос-Анджелеса, Долини Сан-Фернандо, відокремленої від Басейну Лос-Анджелеса горами. Завдяки телевізійним шоу на кшталт «The Brady Bunch» та «Leave It to Beaver», слово «Долина» врешті почало вживатися на позначення заможного американського середнього класу. Зі своїми чепурними бунгало і свіжопідстриженими газонами, блакитним небом і пальмами, що розгойдувалися на вітрі, просторі маєтності Південної Каліфорнії розподілялися саме між такими людьми, як Нет Зонтаґ, — покупцями будинків, тобто людьми із середнього класу, нерідко ветеранами війни, які скуповували оселі на цих вулицях, де за часів молодості Мілдред розросталися хащі лимонних та апельсинових дерев. Долина символізувала все охайне і нове, що було в Америці. Крім того, вона означала усе біле, конформістське і націоналістичне, що було «в глибині Америки, з якої вона походила й її ж водночас і боялася, і зневажала» — писав син Зонтаґ, Девід.3 Презирство Сюзан просочується крізь есе «Паломництво», опубліковане 1987-го. В ньому вона пригадувала сцени повоєнного передмістя: «біфштекси з вирізки і нашмарована маслом кукурудза, щільно запаковані в олив’яну фольгу на решітках для барбекю посеред тераси між будинком та садом»; «ця щотижнева комедія розгортається у гірляндах законсервованого сміху, солодкавому хіт-параді, істеричному переповіданні бейсбольних матчів і боксерських поєдинків». Вона почувала обов’язок «боротися з тим безглуздям», меркантильною пустопорожністю, символом якої пізніше стане Дівчина з Долини Сан-Фернандо.4

Не всі спогади Зонтаґ з Лос-Анджелеса були негативними. Пізніше вона скаржилася помічнику, родом також із Лос-Анджелеса, на когось, хто нещодавно повернувся до Нью-Йорка. «Мене просто нудить вислуховувати їхні шаблонні нарікання, — казала вона і швидко без пауз перераховувала: «Немає центру міста. Щоб кудись потрапити, потрібна машина. Немає культури».5 Лос-Анджелес у 1946-му зовсім не скидався на сьогоднішній міжнародний мегаполіс, але був істотним поліпшенням порівняно з ґрунтовою дорогою в Аризоні. Для дівчинки, яка обмежувалася читанням серії «Сучасна бібліотека» в найдальшому кутку канцелярської крамниці, у цьому місті було більш ніж достатньо того, чого потребувала Сью для наступних кроків у творенні самої себе.

* * *

Родина Зонтаґів перебралася на Лонґрідж Авеню, 4540 у Шерман Оукс, біля підніжжя гір Санта-Моніки. Зі студій, розташованих далі по вулиці, Шерман Оукс незабаром просуватиме в маси фастфуд, телебачення й автомобільну культуру, Френка Сінатру й Бінга Кросбі по всьому світу. Тут панувала великою мірою притаманна Південній Каліфорнії атмосфера розслабленості і неблагополуччя водночас. Сюзан пригадувала «зіжмакані кондоми», розкидані на газонах її старшої школи,6 а один із сусідів по Лонґрідж Авеню згадував, що, коли він переїхав туди, Шерман Оукс мав репутацію «столиці свінгерів Лос-Анджелеса».7

На перший погляд, скидалося, що це місце може небагато запропонувати підлітку, заглибленому в книжки. Однак, у будинку на Лонґрідж Авеню була одна серйозна перевага: уперше Сюзан мала власну кімнату. «Тепер після того, як мене відсилали до ліжка і веліли вимкнути світло, я могла годинами читати при світлі ліхтарика не в халабуді з постільної білизни, а присвічуючи над ковдрою».8 Ці двері відкривали їй шлях до втечі, і приблизно в час переїзду вона прочитала книжку, яку пам’ятала все життя, книжку, що заохотила її до виснажливої професії, про яку вона вже починала мріяти для себе. То був «Мартін Іден» Джека Лондона, каліфорнійця, який став одним із найуспішніших письменників світу. Як і Річард Геллібертон, він помер молодим. «Мартін Іден» — книжка про труднощі письменницького життя. Каліфорнійський провінціал Мартін, який мріє про літературу, доблесно бореться з міщанством і нерозумінням і на якийсь час знаходить винагороду за свої зусилля. Однак його життя, що, мабуть, неминуче для такого романтичного героя, закінчується самогубством. Відокремленість від світу і мрійливість героя були дзеркальним відображенням тих самих рис Сью, а коли вона отримала перший лист з відмовою, то пережила це точнісінько так, як пророкував Джек Лондон. Вона написала, що не була «глибоко розчарована». «Радше у захопленні, що отримала того листа і письмову відмову, бо розуміла, — думаючи, як завжди, про “Мартіна Ідена”! — що це були (мої перші) атрибути того, що я була, що я ставала письменницею».9

Її мучили підозри, що «Мартін Іден» був не тим високим мистецтвом, до якого вона прагнула. Можливо, Сью непокоїла розтиражованість Джека Лондона: Джек Лондон був з тих авторів, яких читали люди в Шерман Оукс. Через три роки після першої зустрічі з «Мартіном Іденом» вона записала, що він «не має цінності з погляду мистецтва» і пояснила це «заяложеним прийомом повернення подумки в минуле», яким користався Лондон. Та все одно цей роман ознаменував для неї «справжнє пробудження до життя», писала вона.

«У “Мартіні Ідені” немає жодної ідеї, щодо якої у мене не було б твердих переконань, і багато які з моїх ідей сформувалися під безпосереднім впливом цього роману — мій атеїзм + цінність, яку я вбачаю у фізичній енергії + її вияв, творчість, сон і смерть, а також можливість щастя!»

Можливості щастя, на думку Джека Лондона, не існувало. «Книжка, що пробудила мене, проповідувала відчай + поразку, тож я виросла, буквально ніколи не наважуючись сподіватися на щастя».10

* * *

Скептичне ставлення до щастя було досить поширеним у поколінні Зонтаґ. Її подруга Флоранс Мальро (Florence Malraux), на два місяці молодша за саму Сюзан, була дочкою французького письменника Андре Мальро і його дружини-єврейки Клари. Дитинство Флоранс затьмарила нацистська окупація батьківщини, обставинами, у яких «до особистого щастя не прагнули, — казала вона. — Усе підпорядковувалося високій меті».11

Власний досвід Сюзан спонукав її відгукуватися на авторів, які викривали несправедливість. Війна приголомшила її, Віктор Гюго зробив з неї свідому соціалістку, Джек Лондон підштовхнув її ще далі. Але саме родина заклала необхідну емоційну основу для цієї інтелектуальної самовідданості, а саме — почуття, що підвело її до самоідентифікації з Фантиною чи Мартіном Іденом. Відсутність батька, жалюгідна мати, відчуття, що її не розуміють, відчуття, що вона «поневіряється власним життям»,12 ускладнювали для неї навіть помисли про щастя, бо вона просто не мала жодного досвіду таких переживань. Її син писав, що «нерозуміння, як стати щасливішою вже зараз» було одним із «великих жалів усього життя, який постійно переслідував її».13

На довершення усіх неприємностей особиста ситуація Сюзан кардинально контрастувала із залитою сонцем Південною Каліфорнією. У Долині Сан-Фернандо, де все говорило мовою прогресу, нещастя дорівнювалося до чогось на кшталт моральної катастрофи. Неприкаяність Сюзан удома і нудьга в школі поставили її, з власної волі чи ні, у непримиренну позицію щодо усієї культури.

Вона була не перша, хто це відчув. Контраст між особистою невдачею й обіцянками «золотої землі» — велика тема літератури Каліфорнії. Її висвітлює у творах Джек Лондон, її ж описує у «Спруті» (1901) Френк Норріс, зокрема конфлікт між залізничним трестом і фермерами, бізнес яких той руйнує; також у «Гронах гніву» Джон Стейнбек написав про розчарування мігрантів Пилового казана[32]. Це тема «крутих» авторів детективів Раймонда Чандлера та Дешіелла Гемметта, чиї романи були заселені упізнаваним каліфорнійським безталанням: актриси, яких уже не знімають у кіно, виснажені наркотиками альфонси.

Морок у «золотій землі»: ця тема пронизує і наукову фантастику. «Уявити катастрофу», есе Сюзан 1965-го року, — наслідок її особливої зацікавленості щодо цього жанру, який часто зневажливо називали «кітчем». Вона подивилася сотні таких фільмів, події яких розгорталися «в нормальному до крайнощів середовищі середнього класу», на кшталт каліфорнійських передмість, де їх переважно і знімали — просякнуті нудьгою містечка, де бурхливо лускає оболонка нормальності: «Зненацька хтось починає дивно поводитися, або якась безневинна форма рослинності жахливо розростається і починає переміщуватися».14

Як і у своїх найперших творах, написаних у Тусоні, вона приділяє пильну увагу мові, якою описують жах.

«Фрази на кшталт “Скоріше сюди, у моїй ванні чудовисько”, “Нам треба із цим якось упоратися”, “Чекайте, професоре, хтось телефонує”, “Але ж у таке неможливо повірити”, а також старий американський резерв “Сподіваюся, це допоможе!” — сміховинні в контексті картинного й оглушливого апокаліпсису. І все одно ці фільми мають у собі щось болісне і вбивчо серйозне».15

Те серйозне стосується страху «невпинної загрози двох однаково страшних, але на позір несумісних доль: невблаганної банальності і незбагненного жаху, властивих атомній добі».16 У цьому есе згадується ще один страх, той, який частково пояснює її, здавалося б, недоречний інтерес до цього різновиду масової культури. Йдеться про зображення диваками таких людей, як вона. «Вчені в науковій фантастиці, яких одностайно зараховують до інтелектуалів, завжди схильні до руйнації або необдуманих вчинків», — пише вона. Безкорислива інтелектуальна допитливість рідко зображена у якійсь іншій формі, окрім карикатурної, як маніакальне божевілля, яке відсікає людину від нормальних людських стосунків».17

* * *

У Лос-Анджелесі вона знаходила нормальні людські стосунки. В Тусоні — не знала, як реагувати, коли інша дівчинка виявляла до неї приязне ставлення. Тепер пристрасні захоплення, які раніше робили її до певної міри дивачкою, принесли їй дружбу. Усе життя вона часто почувалася недоречною і нещасливою, але усе життя вона відкривала для себе, що захоплення мистецтвом допомагає знайти друзів. «Зворотним боком мого невдоволення ... був захват. Захват, яким я не могла поділитися» у ранньому дитинстві. Той захват живитимуть нові книгарні у місті, магазини грамплатівок і кінотеатри: «Незабаром я вже всотувала крізь тисячу соломинок».18

Від друзів вона дізнавалася більше, ніж у школі. Музичне життя міста породило старшокласників зі «смаками шляхетними і доведеними до чудернацької радикальності упередженням, характерним для високої музичної культури Лос-Анджелеса тисяча дев’ятсот сорокових років: понад усе камерна музика, а вже потім — усе інше».19 То був підхід, який Сюзан з її постійним відчуттям окремішності, одразу засвоїла: незважаючи на любов до наукової фантастики і коміксів, її прихильність до загадкового була особливістю великої частини її творчості. «Ми розуміли, що повинні любити потворну музику», — з почуттям обов’язку писала вона пізніше.20 На диво, якщо взяти до уваги, як мало вона, мабуть, бачила і якою одержимою пізніше стала, цей обов’язок став причиною нехтування оперною музикою: «Вона зневажала оперу, — казав її друг Меррілл Роден. — Та оперна музика, яку написав Чайковський, романтична. Було набагато важливіше співпереживати Баху або Бетховену, або Стравінському».21

Звісно, цей снобізм породжувала невпевненість у собі. Та крім того, то була, як і твори серії «Сучасна бібліотека», спроба віднайти координати в культурі, яку вона прагнула зрозуміти. У сім’ї чи в освіті вона не отримала жодного орієнтиру в цьому світі, а подібні музичні ієрархії були точкою опори. Як і її інтерес до літератури, інтерес до музики ніколи не був винятково інтелектуальним. «Що вражало мене у ній, — розповідав Меррілл, — то це спроможність переживати величезне зворушення».

А ще вона мала гігантську працездатність. У своїх нотатках до «Мартіна Ідена» згадувала, що із цієї книжки взяла власні ідеї щодо «сну і смерті». Як і самоук Мартін Іден, вона спала якомога менше:

«Дні стали Мартінові закороткі. Йому так багато треба було вивчити. Він обмежив свій сон — спав тільки п’ять годин і вважав, що цього цілком досить. Спробував спати навіть чотири з половиною години, але, хоч і прикро йому це було, мусив вернутися до п’яти. Він радо віддавав весь час своїм захопленням. Йому шкода було кидати писати, щоб узятись до науки, шкода було переривати навчання, щоб піти до бібліотеки, шкода було відриватися від цих скарбів знань або від журналів, читаючи які він силкувався збагнути таємницю письменників, котрим пощастило продати свої твори»[33].22

Сюзан завжди прирівнюватиме сон до смерті. Асоціюючи сон з лінощами, вона намагалася уникати його і нерідко соромилася виказати, що взагалі спить. Пишучи для газети Старшої школи Північного Голлівуду, «The Arcade», де вона була «редактором третьої сторінки», вона заявила, що «багато годин мого життя (переважно між другою і четвертою годинами ранку) минули у спробах вигадати інший спосіб розпочати день, а не просто розплющити очі».23

Більшість учнів старших класів знають це відчуття. Але привертає увагу час («між другою та четвертою годинами ранку»), коли вона силкується змусити себе до розуміння, ніби без цих кількох додаткових годин їй ніколи не вдасться надолужити втрачене.

* * *

Атмосфера передчасної серйозності була відчутною вже у старших класах. «Вона була така зосереджена, навіть — аскетична, якщо можна назвати аскетичною п’ятнадцятирічну людину, — пригадував однокласник. — Сюзан — ніхто ніколи не називав її Сюзі — ніколи не була легковажною. Вона не мала часу на порожні балачки».24

У такій поведінці була й частка сором’язливості. «Вона здавалася людиною, яка радше дивиться і спостерігає (я — об’єктив фотоапарата), а не долучається і бере участь», — розповідав її друг Меррілл Роден. Вона була водночас і вища на зріст, і молодша від своїх товаришів по навчанню, що робило її зовні «незграбною, настороженою і недоладною, на мій погляд, мабуть, кимось на кшталт білої ворони» — казав Роден.25

Вона пізніше писала про роки у Старшій школі Північного Голлівуду, що вони були понурі й інтелектуально убогі. Навіть тоді в сатиричній статті для «The Arcade» вона порівнювала своє оточення з вигаданою республікою, запозиченою з коміксу «Li’l Abner»: «Між нашими громадянами і громадянами Нижньої Слоббовії існує дивовижна подібність», — висловилася вона.26 У 1977 році вона підвела риску під своєю освітою у статті, де розповіла, як тяжко було «боротися з безглуздям»:

«В одинадцятому класі на уроці англійської нам дали “Рідерз Дайджест” і сказали читати і сидіти тихо. Вчителька сіла перед учнями і заходилася плести. А я читала європейську художню літературу й філософію, ховаючи їх під своїм “Рідерз Дайджест”. Пам’ятаю, як одного разу читала “Критику чистого розуму” Канта (не знаю, як я могла зрозуміти його в тому віці, але я намагалася), і — впіймалася. Тож учителька змусила мене заховати книжку і знову взятися за “Рідерз Дайджест”».27

У її текстах того часу є багато згадок про вчителів, які надихали (наприклад, викладачів англійської) і заохочували її до обговорення музики, літератури, релігії та політики — і в школі, і в них удома. Та все одно щоденники розкривають таку передчасно зрілу юність, що складно уявити, яка школа чи вчитель могли б упоратися. «По суті, я вважаю, що Шопенгауер помилявся, — проказувала вона речитативом у віці чотирнадцяти років. — Наполягаючи на цьому, я маю на увазі лише найбільш фундаментальну частину його філософії: неминучу вбогість буття».28 Вона цитувала Ніцше: «Переконання — набагато небезпечніші вороги правди, ніж брехня» лише для того, аби скептично повести бровою: «Звучить гарно, хай там що».29 У п’ятнадцять вона нарікала на «трагічно буквальну Кольвіц»[34]. А у рефераті в старших класах вона оцінила Фройда («надто знаменитий, щоб потребувати коментарів») з такою зверхністю, на яку могли б наважитися мало хто зі старшокласників тоді, та й зараз: «Я не маю якихось заперечень щодо першого розділу «Невпокою в культурі»[35], — пише вона. — У наступних семи, зокрема в кількох останніх розділах цієї книжки, є багато моментів, де я не можу простежити логіку Фройда. Проте вважаю ці два перші розділи, де йдеться про релігію, найрозсудливішим викладом головної ідеї, яку я підтримую найрішучішим чином».30

* * *

Південна Каліфорнія не була Нижньою Слоббовією. Однак здається очевидним, що джерела цього стилю («найрозсудливіший виклад головної ідеї, яку я підтримую найрішучішим чином») слід шукати поза Старшою школою Північного Голлівуду. Більшу частину прочитаного при світлі ліхтарика в кімнаті на Лонґрідж Авеню вона знайшла у книгарнях, які відкрила для себе у Лос-Анджелесі, зокрема газетний кіоск на розі Голлівуду та Лас Палмас, «з порно на передніх полицях і літературними журналами позаду».31

Серед них був «Партизан Рев’ю», друковане видання вищого світу нью-йоркської інтелігенції. За обкладинкою був голос, дуже далекий від звичних голосів, якщо уявити барбекю на терасі між двором і садом. Той голос Сюзан спочатку не сприйняла. Вона взяла журнал додому і дійшла висновку, що мова «зовсім не зрозуміла», як згодом розповідала комусь із друзів. «Але якимсь чином вона отримала враження, що те, про що говорять ці люди, надзвичайно важливо для неї, тож вона вирішила розгадати цей шифр».32

Той журнал символізував усе, до чого вона прагнула. «Моя найбільша мрія, — пізніше казала вона, — стати дорослою і приїхати до Нью-Йорка, і писати для “Партизан Рев’ю” і щоб мене читало 5 000 людей».33 Як і вона сама, журнал був єврейським у культурному, але не релігійному сенсі, і, як Джек Лондон, соціалістичним за політичними переконаннями, хоча його назва виказувала комуністичне походження. «Нью-йоркський інтелектуал, — казали пізніше, — це той, хто пише для «Партизан Рев’ю», редагує або читає його».34 Вона могла знайти місце в цьому світі, де інтелектуали не були якоюсь екзотикою або дивом.

«Сью, — повчав її вітчим, — якщо ти читатимеш так багато, то ніколи не знайдеш чоловіка». Книжки і журнали на кшталт «Партизан Рев’ю» довели, що рації він не мав. «Цей ідіот не здогадується, що десь у світі є розумні чоловіки. Він думає, що вони всі такі, як він, — згадувала Сью свої тогочасні думки. — Через те, що я була в такій ізоляції, мені ніколи не спадало на думку, що у зовнішньому світі є багато таких самих людей, як я, десь там».35

Розділ 5. Колір сорому

Десь там, на далекому Мангеттені, на відстані цілого материка від Шерман Оукс був світ, до якого могла б належати Сюзан. Однак, значно ближче, на пагорбах, що височіли одразу за Бульваром Вентура, було, якщо так можна висловитися, сузір’я інших зірок, а саме — деякі з найбільших постатей культури європейської діаспори, які шукали прихистку від Гітлера в країні «лимонних дерев, і хлопців на пляжі, й архітектури в стилі нео-Баугауз[36], і казкових гамбургерів». Тут, під блакитними небесами Південної Каліфорнії, жили Ігор Стравінський та Арнольд Шенберг, Фріц Ланг і Біллі Вайлдер, Крістофер Ішервуд та Олдос Гакслі, Бертольд Брехт і Томас Манн.¹

Зустріч Сюзан із цим світом відбулася 28 грудня 1949-го, коли вона з двома друзями «поставили запитання Богові» — тобто Томасу Манну — «цього вечора о шостій».

«Ми сиділи, заціпенілі від благоговійного трепету, біля його будинку (Сан-Ремо-драйв, 1550) від 5:30 до 5:55 і готувалися до зустрічі, повторюючи запитання. Його дружина, сухорлява, із сірим обличчям і волоссям, відчинила двері. Він — у дальньому куті великої вітальні на дивані, тримав за ретязь великого чорного пса, гавкіт якого ми чули, коли йшли до будинку. Бежевий костюм, темно-бордова краватка, білі туфлі — ноги разом, лікті в боки — (Башан!)[37] — Дуже стримане, невиразне обличчя, точнісінько, як на його фотографіях. Він повів нас у свій кабінет (стіни, звісно ж, обставлені книжковими полицями) — його мова повільна і точна, а його акцент значно менш помітний, ніж я очікувала, — “Але — О, скажи нам, що сказав оракул” —

Про “Зачаровану гору”:

Була почата до 1914-го і закінчена з багатьма перервами у 1934-му —

“педагогічний експеримент”

“алегорична”

“як і всі німецькі романи, це просвітницький роман”

“я намагався вивести summa[38] усіх проблем, які постали перед Європою у переддень Першої світової війни”

“Він писався для того, щоб поставити запитання, а не знайти розв’язання, це було б надто самовпевнено”».²

Вона була розчарована. «Коментарі автора зраджують його книжку своєю банальністю». Те саме і з його щоденниками. У понеділок, 26 грудня, він писав: «Ясна погода». У вівторок він скаржився на виділення з вуха і зауважував: «Погода і досі ясна та м’яка». У четвер він писав: «По обіді інтерв’ю з трьома чиказькими студентами про “Зачаровану гору”». А потім додав: «купа пошти, книжок, рукописів».³

Ця зустріч була такою знаменною для Сюзан, що вона негайно розпочала спроби написати про неї. Зусилля залишалися безрезультатними упродовж майже сорока років, аж доки у 1987-му вона не опублікувала «Паломництво», розповідь про юнацьку зустріч із «Богом у вигнанні» похилого віку, володарем Нобелівської премії, знаменитим символом благородства німецької культури. «Паломництво» стало символом не за віком зрілого дитинства Сюзан Зонтаґ, дівчинки з периферії, яка завдяки поклонінню перед своїми славетними попередниками врешті зайняла місце в їхніх лавах. Це одні з небагатьох мемуарів, написаних нею. Через те, що цей текст розкриває зачаєну незахищеність, яку мало хто міг запідозрити за постаттю Сюзан Зонтаґ — до 1987-го ледь чи менш грандіозною за самого Томаса Манна, — він став одним з найвідоміших її творів.

Ця історія розповідає про її дружбу з Мерріллом Роденом, не лише «класним, і кремезним, і білявим», але й таким самим розумним, як і сама Сюзан. Той хлопець, як і вона, насолоджувався зазубрюванням 626-ти «цифр Кьохеля», який каталогізував твори Моцарта за хронологічним порядком. Той хлопець, який так любив Стравінського, що міг грати з нею у гру: «Скільки додаткових років життя для Стравінського могли б виправдати нашу смерть просто зараз?» Двадцять років — несерйозно. Три роки — замало в обмін на їхні життя «нікчемних каліфорнійських старшокласників». То що, чотири? «Так, — пише вона. — Щоб відвести Стравінському ще чотири додаткових роки, кожен з нас був готовий померти на місці в ту ж мить».⁴

Насамперед Меррілл був людиною, з якою вона могла розділити своє захоплення літературою. Коли вона знайшла «Зачаровану гору» у книгарні «Піквік» у Голлівуді й «уся Європа помістилася в моїй голові», Меррілл був тією людиною, з якою вона хотіла цим поділитися. Він також проковтнув роман, а потім запропонував приголомшливо зухвалу ідею: вони повинні зробити спробу познайомитися з Томасом Манном, який мешкав у кількох хвилинах їзди, у Пасіфік Палісейдс. Сюзан охопив жах, але ось він, у телефонному довіднику, Томас Манн, на Сан-Ремо-драйв, 1550. Меррілл телефонує, поки Сюзан, заціпеніла від сором’язливості, щулиться в іншій кімнаті. На їхній превеликий подив, жінка, яка відповіла по телефону, чемно запрошує їх навідатись до цієї великої людини.

«Я ніколи не зустрічала жодної людини, яка не заважає розслабитися», — писала Сюзан. Поки двоє збентежених старшокласників сидять і слухають, велика знаменитість обговорює складні для сприймання речі: «долю Німеччини», «демонічне», «первозданний хаос», «оборудку Фауста з дияволом». Сюзан відчайдушно намагається не сказати нічого дурного: «У мене було враження (і це найбільш зворушлива частина спогаду), що глупство Меррілла чи моє могло ранити Томаса Манна ... що глупство завжди ранить, і оскільки я схиляюся перед Манном, то мій обов’язок — захистити його від цього». Врешті-решт, без якихось жахливих огріхів неоковирна зустріч добігає кінця. «Не певна, що ми ще хоч колись про нього говорили».

* * *

Ця історія багата на символіку, сповнена гострих контрастів: між Європою та Америкою, старістю і молодістю, минулим і майбутнім, суворою маскулінністю і кипучою жіночністю. Ми знайомимося з «Еллою та Неллою, сестрами-ліліпутками, які очолили бойкот Клубу Біблії, після чого вилучили наш підручник з біології». А Томас Манн ілюструє одну з її великих тем: дистанцію між сутінковим світом образів і кострубатішою реальністю життя. «Я б навчилася толерантніше сприймати розбіжність між людиною та її роботою», — писала вона. А ще: «Це вперше я зустріла людину, виразне уявлення про зовнішність якої я вже склала за фотографіями».

Однак порівнювати «Паломництво» з іншими розповідями про цю зустріч означає побачити інші сенси у її розповіді. Сюзан та Меррілл справді зустрілися з Томасом Манном в його домі у Пасіфік Палісейдс, але на додачу ця історія пройшла через таке потужне редагування — набагато більше, ніж звичайні прогалини, коли спогад стає мемуарами, — що її можна назвати мемуарами лише у найширшому сенсі слова. Це вражає ще більше через енергійність, з якою у розповіді афішується доскіпливість щодо деталей:

«Так, голос іншої жінки, — обидві говорили з акцентом — сказав: “Це міс Манн, що ви хочете?”

“Вона справді так сказала? Звучить так, ніби вона сердилася”.

“Ні-ні, вона не була сердита. Можливо, вона сказала: “Міс Манн слухає”. Я не пам’ятаю, але чесно, вона не здавалася сердитою. Потім вона сказала: “Що ви хочете?” Ні, чекай, це було “Чого саме ви хочете?”

“А потім що?”

“А потім я сказав... Розумієш, що ми — двоє старшокласників...”»

Як записано у щоденниках і Манна, і Зонтаґ, насправді було не двоє, а троє школярів. Вони були не старшокласниками, а студентами коледжу, а дата, яку Зонтаґ ставить на самому початку цієї історії — «Грудень, 1947» — також недостовірна. Зустріч відбулася у грудні 1949 року, у зовсім інший період її життя, коли вона безповоротно звільнилася від безглуздя Долини і жила у середовищі (Чиказького університету), настільки вишуканому, наскільки вона лишень могла бажати. Можливо, Сюзан вважала, що правдива дата може підірвати контраст між її нудним життям у передмісті і «світом, у якому я прагнула жити, хоча б як найскромніший громадянин».

Навіть у Лос-Анджелесі висока німецька культура була не такою далекою, як вона її змальовувала. Третя особа в цій історії, не згаданий Джін Марум, був найкращим другом Меррілла. Він народився у Німеччині, в заможній неєврейській сім’ї. У Каліфорнії, куди приїхав дитиною, його родина підтримувала стосунки з іншими членами німецької колонії. Він зустрічався з Нурією Шенберг, донькою композитора. І виявилося, що його тітка Ольга за часів студентства у Мюнхені жила з єврейською дівчиною на ім’я Катя Прінгшайм, тією самою місіс Томас Манн, яка взяла слухавку на Сан-Ремо-драйв. Телефонував якраз Джін, не Меррілл. Він, звичайно ж, говорив німецькою («вони обоє говорили з акцентом») та узгоджував час візиту до Манна.

Задля досягнення літературної мети і це досить легко можна зрозуміти, чому Сюзан оминула принциповий момент вільного доступу до бога у вигнанні. Потішніше уявляти Томаса Манна у телефонному довіднику між «Роуз Манн, Оушен Парк, і Вілбур Манн, Північний Голлівуд»,⁵ адже це підкреслює безодню між її скромним становищем та екзальтованим лауреатом Нобелівської премії. Не має значення, чи знала вона когось, хто знав когось, хто знав Катю Манн, чи було їй чотирнадцять (в оповіданні), чи сімнадцять (в дійсності), проте безодня, без жодних сумнівів, існувала.

Однак у розповіді є й багато інших виправлень, які, саме тому, що не служать певній драматичній меті і при цьому відверто неістотні, передбачають існування якоїсь прихованої правди. Її перший запис у щоденнику від 28 грудня 1949 року, хоч і короткий, викриває декілька розбіжностей. У «Паломництві» вони зустрічаються о четвертій, наприклад, а в щоденнику вони «ставили питання Богові цього вечора о шостій». У щоденнику Манн сидить на дивані, в оповіданні — у кріслі. У щоденниках вони розмовляють у вітальні, в оповіданні — вони зустрічаються у «кабінеті Томаса Манна».

В оповіданні вони серед іншого обговорюють «Доктора Фауста», якого саме мають видати. У цьому романі часто-густо автор вживав німецький діалект сімнадцятого століття, пояснює Манн, тож він побоюється, що американська аудиторія матиме труднощі його розуміння. І насправді вони таки розмовляли про цю книжку, але не так, бо вона вийшла англійською у 1948-му. Однак, пишучи, що зустріч відбулася у 1947-му, Сюзан може тільки міркувати про обговорення цього твору в майбутньому. «Через десять місяців, у дні виходу» книжки вони з Мерріллом були у книгарні «Піквік»: «Я купила свою, а Меррілл — свою».

Ще один заблудлий запис у щоденнику в довгому списку спогадів дитинства оповідає іншу історію.

«Упіймалася у книгарні «Піквік» за крадіжку «Доктора Фауста».⁶

* * *

У щоденниках років життя Сюзан в Лос-Анджелесі знову і знову проявляється страх, що вона брехуха, фальшивка, підробка. У червні 1948-го вона машинально робить у зошиті ескіз надгробка й пише на ньому слова:

Тут лежить

(як і все своє життя)

Сюзан Зонтаґ

1933 — 195?[39] ⁷

Дещо у цьому було наслідком її «великого рішення», ухваленого в Тусоні, домогтися слави, що їй вдалося «спритніше» здійснити у Старшій школі Північного Голлівуду. Вона дорікала собі за те, що не захищала своїх переконань:

«Ті дітлахи говорили приголомшливі дурниці та забобони, особливо стосовно негрів, я — щось відповіла у своїй дружній, неформальній манері в стилі нумо-дружити-я-одна-з-вас і повернулася на своє місце зовсім пригнічена і з відчайдушним прагненням послати їх усіх до дідька».

Дорікала й за те, що шукала підтвердження власної популярності, виставивши власну кандидатуру до учнівської ради. «Аби ж я тільки могла чесно сказати, що не раділа б перемозі у тих виборах!» — писала вона. «А потім, та дівчинка, яка підійшла до мене сказати, яка вона щаслива, що виграла я, бо вона не хотіла євреїв — я їх так ненавиджу — а я з такою прихованою радістю це слухаю. — Ох, бути красиво, цнотливо, чисто, бездоганно щирою! — із собою, з усім світом!»⁸

Цю фрустрацію вона демонструвала усе життя, коли дала пораду випускникам Вассарського коледжу[40]: «Не погоджуйтеся на лайно. Посилайте покидьків подалі».⁹ Для неї, як і для будь-якої іншої людини, було легше сказати, ніж зробити. Але, окрім бажання посилати расистів подалі, в щоденниках тих років постійно з’являється відчуття фальші. Вона фіксує «скажене пригнічене прагнення абсолютної чесності»¹⁰ і, перечитуючи свої більш ранні щоденники у 1947 році, розмірковує «чи людина хоч колись каже правду і за яких обставин».

«Поки що я писала тільки про те, що підтримує той ідеал, яким я хочу бути — спокійною, терплячою, проникливою, — стоїком (я повинна завжди страждати!!!) і останнє, але не менш важливе, — генієм. Та людина, яка спостерігає за мною, відколи я себе пам’ятаю, дивиться і зараз — було б чудово, якби “це” утримало мене від помилок, але я все одно не чиню правильно».¹¹

Відчуття позування, напруження заради того, аби справити враження людини, якою вона не була, пронизує ці записи. Існує розбіжність не лише між тією, якою вона є, й тією, яку сприймають інші, але й ще пронизливіша, між нею самою і якоюсь вищою силою, яка наглядає за нею. Прибирання пози: невипадково і те, що Сюзан Зонтаґ була однією з найфотогенічніших постатей свого покоління, і те, що у її найталановитішому романі «Коханка вулкана» головна героїня — фахівець з «поз». Відома своїм віртуозним даром до наслідування, леді Гамільтон може жестом або інтонацією викликати до життя цілу низку міфологічних та історичних постатей.

Зонтаґ часто говорила про свою здатність захоплюватися, і це була одна з її найпривабливіших рис. Але її захват такими постатями, як Томас Манн, частково був спробою змусити себе стати кращою собою, чиїх критеріїв вона ніколи не виправдовувала. Манн був «богом» у розумінні величної та незрівнянної особистості. Богом він був і в розумінні критично налаштованого батька, котрий, якби міг бачити її наскрізь, неодмінно зруйнував би її вщент. «Я відчуваю, що все сказане мною записують, — писала вона у 1948-му. — За всім, що я роблю, спостерігають».¹²

Мілдред Зонтаґ вимагала, щоб її відгородили від реальності, і дуже рано залучила Сюзан собі на допомогу. Сюзан зауважувала, що успадкувала від матері уявлення про те, що чесність — те саме, що й жорстокість, а ще вона, напевне, навчилася від Мілдред мистецтва презентувати одну подобу на людях, а наодинці з собою — іншу, — вміння, у якому Мілдред досягла бездоганної майстерності і яке могли розгадати лише найближчі до неї люди. «Матінка зачаровувала усіх — казала Джудіт, сестра Сюзан. — Не знаю, як їй це вдавалося, бо своїх дочок вона не полонила».¹³

Другий шлюб Мілдред, її заохочування інших брехати, зокрема й про їхню сексуальність, віддзеркалює її власну втрату, смерть матері і дивний зв’язок, який вона назавжди з цим зберегла. Коли Сюзан було років чотирнадцять, на вулиці до неї звернувся з непристойною пропозицією п’яний, після чого обурена Мілдред заявила, що почувається «абсолютно брудною». Сюзан у щоденнику відповіла на це: «Твій жах потворний і брудний — ти і твій спогад про материнські зібгані контрацептиви на столі — про твою матір, яка вмирає на чистому лікарняному ліжку — а тобі здається, що вмирає від Сексу».

Такий спадок дістався Сюзан. «Усе, що нагадує їй про статевий акт, брудне, — тож я пронизана наскрізь цією хворобою».¹⁴

* * *

Мати підштовхувала її до брехні, особливо щодо сексу. Тож іще від часів досить ранньої молодості вона збагнула, що має потребу обманювати. «Точно так само, як колись я була залякано і невротично релігійною і вважала, що якогось дня мушу стати католичкою, — писала вона майже за рік до своєї зустрічі з Манном, — тепер відчуваю, що маю лесбійські нахили (як же неохоче я пишу про це)».¹⁵ Кілька місяців по тому вона згадує: «зародки вини, які я завжди відчувала щодо свого лесбійства, — вони робили мене бридкою самій собі».¹⁶

Навіть без материнського заохочення їй довелося би брехати за часів, коли гомосексуали зазвичай вважалися збоченцями і злочинцями, адже закони щодо гомосексуальної поведінки не змінювалися у Сполучених Штатах аж до 2003-го року. Вона ніколи не розпрощається остаточно з відразою, яку висловлювала щодо «лесбійських нахилів», однак, її сексуальність була ключовим чинником у тій рішучості, з якою вона реалізовувала своє покликання. «Моє бажання писати пов’язане з моєю гомосексуальністю, — писала вона. — Мені потрібна ідентичність як відповідна зброя проти тієї, яку суспільство застосовує проти мене. Це не виправдовує моєї гомосексуальності. Але це дасть мені, я відчуваю, свободу... Те, що я маю нетрадиційну сексуальну орієнтацію, робить мене вразливішою. Це посилює моє бажання заховатися, стати невидимою, хоча й без того завжди почувалася саме так».¹⁷

* * *

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.