Анотація

Драма відомої сербської письменниці Віди Огнєнович «Мілева Айнштайн» базується на фактах біографії однієї з перших сербських жінок-учених, які працювали в царині фізики і математики. Мілева Марич, перша дружина Альберта Айнштайна, до сьогодні залишається дещо загадковою постаттю. Віда Огнєнович вводить читача до фізичних лабораторій і до приватних покоїв славетного подружжя, оповідаючи про перемоги й поразки, прокляття душевної хвороби і драму безмежного кохання.

Усі права застережені. Жодну частину цього видання не можна перевидавати, перекладати, зберігати в пошукових системах або передавати у будь-якій формі та будь-яким засобом (електронним, механічним, фотокопіюванням або іншим) без попередньої письмової згоди на це ТОВ «Видавництво Анетти Антоненко».

ISBN 978-617-7192-64-9

ISBN 978-617-7192-29-8

Серія «Колекція театральна»

© Arhipelag, 2016

© Алла Татаренко, український переклад, 2016

© Видавництво Анетти Антоненко, 2017

Віда Огнєнович

Мілева Айнштайн

Дійові особи

ПАН МАРИЧ

МАРІЯ

ЗОРКА

ПРОФЕСОР ВЕБЕР

МІЛЕВА

АЛЬБЕРТ

ГРОССМАН

ЕРАТ

РУЖІЦА

МІЛАНА

ГЕЛЕНА

МІШЕЛЬ

КОНРАД

МОРІЦ

ГАНС АЛЬБЕРТ

ЕДУАРД-ТЕТЕ

СЛУЖНИЦЯ

ФОТОГРАФ

ХЛОПЧИК І

ХЛОПЧИК ІІ

Частина I

Їде поштар

(Маєток родини Маричів у Качі. Літня ніч перед світанком. Тиша, тільки час від часу озивається цвіркун або якийсь нічний птах, ніби повідомляючи про наближення світанку. У садку перед будинком худорлява дівчинка перелякано озирається довкола, тремтячи від нічної свіжості, когось кличе і уважно до чогось прислухається).

ЗОРКА: Зунзіка-а-а-а! Зунзі-і-і!

(Прибігає заспана жінка у нічній сорочці).

МАРІЯ: Що сталось, чому ти на ногах о цій порі?

ЗОРКА: Мамо, немає Зунзіки!

МАРІЯ: Ганяє мишей десь в коморі, прийде, щойно розвидниться.

ЗОРКА: Т-с-с-с! Їде поштар.

МАРІЯ: Який поштар, дитинко, ще ціла година до світанку!

ЗОРКА: Ось, чуєте? Трам-та-там! Трам-та-там!

МАРІЯ: Гаразд, чую. Ходімо тепер до дому.

ЗОРКА: Немає Зунзіки!

МАРІЯ: Зранку вона тобі застрибне на подушку, як і щоранку, а тоді приїде поштар, привезе листа від Міци, дасть тобі віжки, щоб правити кіньми...

ЗОРКА: Ні, мамо, я боюся поштаря!

МАРІЯ: Ходімо зараз любенько до дому, там тобі немає чого боятись!

ЗОРКА: Ні-і, не залишай мене!

МАРІЯ: Ти розбудиш батька!

ЗОРКА: Нехай прокидається, щоб зустріти поштаря! Ой мамо, хто знає, що нам бідна Міца пише. Вона там сама, а вам байдуже! Ви вигнали її, вам байдуже! І Зунзіку ви вигнали, і Шешу...

МАРІЯ: Зоро, не починай зараз знову стару історію!

ЗОРКА: Так, ви всіх їх вигнали, ще лишилось мене й тата вигнати...

МАРІЯ: Давай іди і гарненько лягай.

ЗОРКА: Чому я маю лягати, чому я маю лягати, я не немовля! Так, Ви вигнали і Вушаночку, і Брню, і Клубочка, і Цукера... і...

МАРІЯ: Як це ми їх вигнали, дитино, що ти розказуєш! Добре тобі тато сказав, що вони всі повернуться, коли похолодає.

ЗОРКА: Ні, це ви їх вигнали. І Міцана, і Помпончика, і Ціліку, і Зуцу, і Муфчика, і Фркушу...

МАРІЯ: От побачиш, вони всі повернуться, нехай тільки мине літо.

ЗОРКА: То чому ж вони не приходять? Тато сказав, як скосять жито, і коли покоротшає день, і коли запахне холодом... а їх ніде нема. Я питаю, де вони, а він каже: котячі справи, облиш їх, нехай потиняються мишачим царством, нехай наполюються, набігаються і вилиняють. Як тільки похолодає, твій котячий полк повернеться до теплого кутка...

МАРІЯ: Так і буде, побачиш!

ЗОРКА: То де ж вони, якщо так буде? Чому не приходять?

МАРІЯ: Ще літо, ще не похолодало.

ЗОРКА: Як же не похолодало, як? Помацай мої руки!

МАРІЯ: Ой, ти змерзла! Негайно назад до ліжка! Ну ж бо!

ЗОРКА: Вони ніколи не прийдуть! Міца теж ніколи не приїде! Всі пішли звідси назавжди! І Зунзіка, і Шеша, і Вушаночка, і Клубочок, і Брня, і Цукер, і Помпончик, і Міцан, і Ціліка, і Зуца, і Муфчик, і Фркуша, і Хвостик, всі! Я ніколи більше не побачу ні Міци, ні кицьок...

МАРІЯ: Не можна так говорити! Міца дуже засмутилася б, якби тебе почула...

ЗОРКА: Т-с-с-с, ось він!

МАРІЯ: Хто?

ЗОРКА: Поштар! Як жахливо риплять колеса, ой, у мене болять вуха...

(З дому не поспішаючи виходить пан Марич у ранковому шлафроку, дивиться, що відбувається, підходить до Зорки).

ПАН МАРИЧ: Що то тут у вас за ранковий променад? Доброго ранку-у!

ЗОРКА: А-а-а!

ПАН МАРИЧ: Не бійся, Зоріцо, тато каже тобі «Доброго ранку».

ЗОРКА: Батьку, їде поштар, ви чуєте двоколку?

ПАН МАРИЧ (прислухається): Невже? Так рано? Ну чудово, запросимо його поснідати, ти його покличеш...

ЗОРКА: Ні, тату, знаєте, як я боюсь!

ПАН МАРИЧ: Ти анітрохи не боїшся, Зоріцо. Ти знаєш, ми сказали, що поштар — добрий, його тут всі знають...

ЗОРКА: Я боюсь усіх!

ПАН МАРИЧ: Це тобі так здається, тобі потрібно звільнитись від того страху...

ЗОРКА: Ось він!

ПАН МАРИЧ: Хто?

ЗОРКА: Поштар!

МАРІЯ: Вона сонна і їй ввижається! Скажи їй, Мілоше, звідки поштар вдосвіта!

ЗОРКА: З Міцою сталось щось жахливе, ось звідки! Тату, що з нею зробили?

ПАН МАРИЧ (м’яко): Нічого не зробили, Зоріцо, не хвилюйся! Давай ми зберемося і подивимось, чи є десь тут твої неслухняні коти... Йди сюди...

(Обережно веде Зорку до входу. Вона перелякано ховається обличчям у його рукав і неохоче йде за ним. Раптом чути якийсь шум, який поступово переходить у ритмічний стукіт коліс. Ззовні чути, як якийсь чоловічий голос зупиняє коней: Ну-у-у-у, тпру! Стій!)

ГОЛОС ПОШТАРЯ (ззовні): ПОШТА!!!! ПА-А-А-А-НЕ-Е-Е МА-А-АРИ-И-ИЧУ-У-У! ВАМ ТЕРМІНОВИЙ РЕКОМЕНДОВАНИЙ ЛИСТ! ЛИСТ З ЦЮРІХА-А-А!

(Западає мертва тиша. Зорка гарячково тримається за батька).

(Затемнення).

Педагогічний злочин

(Кабінет доктора Вебера, професора фізики цюріхського Політехнікуму. Серед чисельних машин і апаратів для дослідів та навчання — масивний робочий стіл, завалений різними інструментами, мотками дроту, трубками та папками зі студентськими роботами. Полиці повні книжок. Професор, поважний пан в обпаленому шкіряному фартуху, одягненому поверх чорного редингота, у захисній шапочці, натягнутій аж до брів, саме зараз неуважно гортає якусь студентську роботу і стежить за стукотінням електричного апарату, з якого час від часу вириваються іскри, що в калігаріївській напівтемряві лабораторії виглядає як якесь чаклування. Пізнє літо. Час вступних іспитів).

ВЕБЕР (натискає на кнопку. Лунає дзвінок): Заходьте, колего!

(Машина починає іскрити сильніше. Вебер дивиться на годинник, записує час і вимикає машину, щоб після невеличкої паузи знову її запустити. Іскри сиплються. Тимчасом до кабінету входить дівчина в темному костюмі і білій блузці з великим мереживним комірцем. В руках у неї купка книжок, сумочка, парасоля. Вона стоїть біля дверей і чекає, щоб професор до неї звернувся).

ВЕБЕР: Бачите, колего, Ви якраз застали формулу A=P1 — P2 in flagranti! А зараз треба бути уважним, бо тут за мить може статися кріблє-краблє-бумс!

МІЛЕВА: Доброго дня!

(Вебер аж тепер дивиться в її бік. Рвучко підводиться, знімає шапочку).

ВЕБЕР: Пардон. Я думав, що це студент. Вибачте. Професор Вебер. З ким маю честь?

МІЛЕВА: Мілева Марич.

ВЕБЕР: Так? Чим можу допомогти?

МІЛЕВА: Я — кандидат номер п’ять.

ВЕБЕР: Прошу?

МІЛЕВА: Кандидат номер п’ять.

ВЕБЕР: Який кандидат?

МІЛЕВА: Кандидат на вивчення фізики. Я склала письмовий іспит. Це мою роботу Ви тримаєте в руках.

(Показує на папку, яку тримає Вебер).

ВЕБЕР: Це Ваша робота?

МІЛЕВА: Так.

(Вебер витріщається на дівчину. Потім кидає папери на стіл, ніби опікся).

ВЕБЕР: Святий Боже і Свята мати-рятівнице, пророку Ісая, всіх дванадцять апостолів, на чолі з Фомою невіруючим, чи бачите ви це чудо?

МІЛЕВА: Прошу?

ВЕБЕР: Я не Вас питаю.

МІЛЕВА: Вибачте.

ВЕБЕР: Чи Ви, liebes Fräulein, знаєте взагалі, що я викладаю?

МІЛЕВА: Знаю. Фізику.

ВЕБЕР: Тоді ви, напевно, не знаєте, що таке фізика!

МІЛЕВА (трохи подумавши): Знаю. Наука про принципи, за якими діє природа.

ВЕБЕР. Так. І?

МІЛЕВА: Я хотіла би вчитись у Вашій групі.

ВЕБЕР: Ім’я?

МІЛЕВА: Мілева Марич.

ВЕБЕР: Я так і знав! Знову полька! Це в тій вашій Польщі якась епідемія! То вам якийсь вітер з Балтики задуває в голову ті ідеї! Хто там народжує дітей, хто готує, хто грає на фортепіано у тій вашій Польщі, коли жінки шаліють за наукою?

МІЛЕВА: Не знаю, я не полька.

ВЕБЕР: Не полька?

МІЛЕВА: Ні.

ВЕБЕР: Ще гірше! Значить, епідемія поширюється й на інші народи. Сподіваюсь, що вона ще не охопила триста мільйонів китаянок, бо якщо з ними таке станеться, китайці за півстоліття стануть мертвим народом! Як вавилоняни!

МІЛЕВА: Чому Ви думаєте, що освічена жінка не може мати нащадків?

ВЕБЕР: Тому, мадемуазель, що університет — не заклад для наречених, а важка й серйозна робота! Тут не вчать в’язати на дротиках, ані грати мазурки на забавах у саду, на яких подають чай і бісквіти. Вам це ясно?

МІЛЕВА: Так.

ВЕБЕР: Ну і? Чому ж Ви тоді прийшли сюди?

МІЛЕВА: Вивчати фізику, бо в’язати і грати я вже вмію.

(Вебер раптом вмикає електричний апарат, іскри сиплються на всі боки, а Мілева відсахується, закриваючи обличчя рукою).

ВЕБЕР: Ну то прошу! Вивчайте фізику! Визначте тут ступінь нагрівання і співвідношення сили струму і зростання теплоти, вирахуйте напругу і все це представте формулами! Прошу! Чого Ви чекаєте? Ви, звичайно, не отримаєте опіків третього ступеня, і не пропалите мереживної блузки, не зробите короткого замикання і не залишите нас у темряві, тому що Ви склали письмовий іспит і буцімто знаєте закон Кулона...

МІЛЕВА: Знаю.

ВЕБЕР: Що Ви знаєте?

МІЛЕВА. Закон Кулона. Тобто оце: Електростатична сила взаємодії двох точкових нерухомих зарядів прямо пропорційна добутку абсолютних значень зарядів і обернено пропорційна квадрату відстані між ними, і тому...

ВЕБЕР: Ну і що з того?

МІЛЕВА: Та вироблена енергія може потім...

ВЕБЕР: Ні, я маю на увазі, що з того, що Ви це знаєте? Кожен може стільки зазубрити. Папуга теж навчиться говорити «добрий день, я голодний», але я ще не чув, щоб якогось папугу прийняли на студії лінгвістики. І Ви тепер думаєте, що цього достатньо. Знаєте закон Кулона і більше нічого не треба.

МІЛЕВА: Я не думаю.

ВЕБЕР: І?

МІЛЕВА: Я приїхала, щоб продовжити вчитись, а згідно закону студентки тут можуть записатись до університету...

ВЕБЕР: Якого закону? Закону Архімеда? Закону Бойля-Маріотта, Кулона?

МІЛЕВА: Згідно державного закону.

ВЕБЕР: Панночко, я викладаю закони природи, яка створила жіночі істоти так, що вони не в стані зрозуміти суть точних наук. За це вона їм подарувала кращу частину світу: грацію, миловидість, материнство — і рівноваги було досягнуто. Отже, це не я Вам бороню записатись на Політехнікум і вчити фізику, це визначено задовго до мене, в день, коли Бог створив світ.

МІЛЕВА: Ні, це було дозволено задовго до Вас! Дівчата тут мають однакові права на вступ уже більше тридцяти років! Це закон!

ВЕБЕР: Будь-яке тіло, занурене в рідину, втрачає нібито свою вагу на стільки, скільки важить витіснена рідина! Ви це знаєте?

МІЛЕВА: Знаю. Це закон Архімеда.

ВЕБЕР: От бачите! Перед цим законом ми невблаганно рівні, Ви і я, і миша, яка тут пробіжить, і Ваша парасоля, і кожна річ і кожне створіння, трісочка так само, як і колода! Чому? Тому що все це природа влаштувала так, щоби не було недоліків і винятків! А те, що ми, мудруючи, називаємо законами — хистке і повне слабких місць, як і ми самі!

МІЛЕВА: З Вашого дозволу, людські закони також є природними! В однаковій мірі ті, які людина відкрила шляхом вивчення природи, як і ті, які сама створила за її зразком, щоби доповнити її й приборкати. Закон Архімеда анітрохи не природніший від того, який мені сьогодні дає право складати Вам вступний іспит...

ВЕБЕР: Ідіть Ви собі на філософію! Це наука для дам! Довге волосся є дуже важливим для цих студій, бо індукує електрику, яка розігріває мозок і утворює коло струму, що підсилює енергію мислення! Справжня дамська наука!

МІЛЕВА: Значить, для вивчення фізики не потрібна енергія мислення, і ми можемо спокійно дозволити мозку охолоджуватися...

ВЕБЕР: Правильно!

МІЛЕВА: Не знала.

ВЕБЕР: От, тепер знаєте, liebes Fräulein! Фізику вивчають і розуміють холодним розумом, а не перегрітим, розпеченим мудруванням та екзальтацією...

МІЛЕВА: Значить, я не зарахована?

ВЕБЕР: Правильний висновок! Фізика — не дівоча наука, повірте, скільки б Ви про неї не філософствували! Дякую!

МІЛЕВА: Дякую Вам. До побачення.

(Йде до виходу, легенько накульгуючи. Вебер зупиняє її біля дверей).

ВЕБЕР: Панночко!

МІЛЕВА: Прошу?

ВЕБЕР: Пробачте, Ваші батьки живі?

МІЛЕВА: Так.

ВЕБЕР: Скажіть щиро, Ви приїхали сюди з їхнього дозволу?

МІЛЕВА: Так. Це було великим бажанням мого батька.

ВЕБЕР: І як Ви кажете Вас звати?

МІЛЕВА: Мілева Марич.

ВЕБЕР: Росіянка?

МІЛЕВА: Ні, сербка з Південної Угорщини. Родина живе у маєтку неподалік від Нового Саду. Це містечко називається Кач.

ВЕБЕР: Біля Пешта?

МІЛЕВА: На південь від нього, достатньо далеко, але теж на Дунаї. Чудовий край.

ВЕБЕР: Ким є пан батько за родом занять?

МІЛЕВА: Він офіцер. Зараз — на цивільній службі.

ВЕБЕР: І він дозволив Вам піти на Політехнікум? Офіцер імператорської армії?

МІЛЕВА: Він це виборов. Він написав повну шухляду прохань, поки добився для мене дозволу відвідувати заняття з природничих наук у чоловічій гімназії у Загребі, де певний час служив.

ВЕБЕР: Отже, немає справжніх офіцерів навіть у забитих придунайських містечках! Кінець!

МІЛЕВА: Мій батько — справжній офіцер і він служив у великих містах. Він хоче, щоб і сестра, і я отримали регулярну освіту, як і наш брат. Він займався зі мною математикою, відколи мені виповнилось три роки, з сестрою збирає рослини, вона буде біологом...

ВЕБЕР: От що нам несе кінець цього мародерського століття! Щоб офіцер імператорської армії не мав бажання знайти своїй доньці молодого поручника і чекати внуків, а штовхав її до темних лабораторій, до павуків і щурів, щоб вона стругала залізо і заливала ошурки кислотами, які псують руки й очі. У мене нема слів! Нема слів!

МІЛЕВА: Значить, я не зарахована?

ВЕБЕР: Ви як кухонний годинник! Ку-ку! Ку-ку!

МІЛЕВА: Вибачте.

(Тиша. Вебер дивиться на неї, ніби бачить вперше. Мілева йде до дверей).

ВЕБЕР (несподівано): Панночко, Ви знаєте, як мене звуть студенти?

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.