Анотація

«Огнище» — жорстка комедія і драма водночас. Давід Пакет вириває з нас сміх, наче вириває зуб. Три раунди, в яких ми стежимо за різними персонажами, отруєними сімейним спадком, який їх переслідує.

Жвава, точна, розділена як партитура, «2 год. 14» — одна з тих п’єс, які змушують сміятися, дивуватися і болісно переживати за персонажів.

Усі права застережені. Жодну частину цього видання не можна перевидавати, перекладати, зберігати в пошукових системах або передавати у будь-якій формі та будь-яким засобом (електронним, механічним, фотокопіюванням або іншим) без попередньої письмової згоди на це ТОВ «Видавництво Анетти Антоненко».

ISBN 978-617-7654-65-9

ISBN 978-617-7192-29-8 (Серія «Особливі прикмети»)

Le brasier © 2016, Leméac Éditeur (Montréal, Canada)

2 h 14 © 2013, Leméac Éditeur (Montréal, Canada)

© Ростислав Нємцев, український переклад, 2021

© «Видавництво Анетти Антоненко», 2021

Давід Пакет

Огнище. 2 год. 14

Огнище

Дійові особи

Частина перша: Похоронне багаття

КЛОДЕТ

КЛОДІ

КЛОДІН

Частина друга: Дракони

КЛЕМЕНТ

КАРОЛЬ

Частина третя: Лихоманка

КАРОЛІН

Примітка: У п’єсі може бути задіяно від трьох до шести акторів.

Перша частина. Похоронне багаття

На сцені три жінки: Клодін, Клодет і Клоді.

1

Клодет схиляється над колискою.

КЛОДЕТ: МА-МА... МА-МА... МА-МА... Ага, ось так. Відкриваємо ротика. МА-МА... Я знаю, тобі хочеться. Так! Я знаю, тобі хочеться сказати мамі, як ти її любиш! Так! Скажи щось своїй матусі, матусі, як ти її любиш, а матуся тебе, любить тебе, любить тебе! (Підскакує.) О! Так... Ось так... Відкриваємо ротика... Не блюємо... Не плачемо... Тільки одне словечко...

ҐАБРІЕЛЬ, притишеним голосом: Ма-ма...

КЛОДЕТ: Так! Молодець!

ҐАБРІЕЛЬ: Коли... я ста-ну... великим... я ... кину тебе... у вогонь.

2

КЛОДЕТ, до публіки: Ох... Вибачте.

Клодет набирає номер телефону.

КЛОДЕТ: Клодін?

КЛОДІН: Так, Клодет?

КЛОДЕТ: Ґабріель хоче кинути мене у вогонь.

КЛОДІН: О! Він говорить! Класно!

КЛОДЕТ: Думаєш?

КЛОДІН: Точно! Це значить, що Клоді помилилася.

КЛОДЕТ: Помилилась? Ти про шо?

КЛОДІН: Е-е... Ну... Вона боялась, що Ґабріель... того...

КЛОДЕТ: Чого того?

КЛОДІН: Ну... це...

КЛОДЕТ: Кажи вже.

КЛОДІН: Ну... Вона боялась, що Ґабріель трохи того...

КЛОДЕТ: МІЙ СИН НЕ ПРИШЕЛЕПКУВАТИЙ.

Дає відбій і набирає інший номер.

КЛОДЕТ: Клоді?

КЛОДІ: Так, Клодет?

КЛОДЕТ: Це правда, що ти вважаєш Ґабріеля пришелепкуватим?

КЛОДІ: Ага.

КЛОДЕТ: Справді? Ти ж його хрещена!

КЛОДІ: Я йому ще й подарунки роблю.

КЛОДЕТ: ЗАБУДЬ.

Кладе слухавку.

3

Біля дека, заповненого паруючим печивом.

КЛОДІН (до публіки): Не знаю, як ви, а я розмовляю зі своїм печивом.

Не бійтесь, воно не відповідає.

Коли я кажу, що розмовляю зі своїм печивом, то не йдеться про справжню розмову між нами.

Воно ніколи мені не казало: «Ну, Клодін, мені треба більше коричневого цукру» чи там: «Будь уважною, ти забула змастити деко».

Ні, ні.

По-іншому.

Це як наче у нас із ним балачка, в якій балакаю тільки я.

Я говорю, а воно слухає.

Я видаю, а воно сприймає.

Ну, це — як ось із вами.

Якщо подумати, то ви точно як моє печиво.

А коли так, то можу довірити вам свою таємницю.

Я ходжу до терапевта.

Але я йому брешу.

Я його запевнила, що я вдова.

Що мого чоловіка звали Ектор.

Таким чином, я можу говорити про життя, яке мені хотілось би прожити.

КЛОДІН (у свого терапевта): Лікарю, а знаєш, який у мене найкращий спогад про Ектора? Ні, не день нашого весілля. І навіть не весільна подорож. Ні. Радше перша неділя, яку ми провели разом у нашому новому будинку. Того дня ми хотіли впорядкувати територію, там, підрізати кущі, вирвати бур’ян, покосити газон. Хотіли все підготувати для нового садочка. Та щойно зібралися вийти надвір, пішов дощ. Сильний, про такий кажуть: ллє, як із відра. Ми дивились на дощ через вікно. Я сказала Екторові: «Ну от і кінець нашим планам, як у воду впали». Він відповів мені: «Ні, то вода впала на наші плани». Ми засміялись. Потім він повернувся до мене і сказав: «Клодін, я навчу тебе готувати печиво». І ми робили печиво. Разом. У теплі. А надворі лило.

Бере шматочок печива.

4

КЛОДІ (до публіки): Мої дві сестрички несповна розуму.

І я теж, як не крути.

Троє з трійні: три божевільні.

То ми такі.

Це нормально...

Знаєте, які слова нашої матері ми чули найчастіше?

ТРИ СЕСТРИ: «Бля, треба було спіраль поставить».

КЛОДІ: Такою вона була, наша мати.

Це були її улюблені слова.

Так, у неї були й інші, як то...

КЛОДЕТ: «Я ненавиджу тебе за те, що ти зробила з моїми стегнами, і ненавиджу твоїх сестер за те, що вони зробили з моїми цицьками».

КЛОДІ. Або ще...

КЛОДІН: «Першою моєю помилкою було вас виносити. Другою — вас виростити».

КЛОДІ: Та улюбленими її словами завжди були...

ТРИ СЕСТРИ: «Бля, треба було спіраль поставить».

КЛОДІ: Через те ми й стали такими, якими є.

Та хочу уточнити: мої сестри божевільніші за мене.

Клодін завжди була несповна розуму.

«Хочете печива? Хочете печива?»

«На смак як гівно, твоє печиво».

Моя ж сестричка Клодет стала божевільною того дня, коли народила.

Раніше з нею можна було говорити про що завгодно.

Зараз у нас три теми для обговорення: пелюшки, кака, компот.

Як ніби дитя половину її розуму вихлюпало.

А в неї його і так небагато було...

Доказ: вона вибрала в чоловіки бакалійника.

Не дивно, що все погано скінчилося.

Я ж їй казала: «Клодетт, хоч ти й бридка, та це не привід задовольнятись бакалійником. Той, хто цілий день тільки й робить, що складає щось у пакунки, не може зробити тебе щасливою. Краще вже бути самотньою, ніж у поганому оточенні. Пам’ятай про це».

Не думайте тільки, що я безсердечна.

Коли вона попросила мене стати хрещеною, я погодилась.

Мені не дуже хотілось: її пацан такий же бридкий, та й подарунки купувати, а я цього просто не терплю, але я все ж сказала «так».

Для того сім’я і потрібна: казати так, коли зовсім не хочеться.

5

КЛОДЕТ: У вогонь...

Кинути мене у вогонь...

Мій син хотів кинути мене у вогонь.

То я не так зрозуміла.

Та коли я побачила, як Ґабріель встає у своїй колисці, я втямила, що все зрозуміла правильно.

Він щось тримав у руці.

Він простягав мені щось, як подарунок.

Я підійшла.

Там була мертва пташка, у його руці.

Я зробила те, що зробила б кожна мати на моєму місці, коли її дитя почало б втрачати контроль.

Я посадила свою дитину в клітку.

Дістає клітку з колиски і ставить на підлогу.

Якщо Ґабріель і дійшов до цього, то тільки через Анрі, свого батька.

Цей чоловік був душею нашої сім’ї.

Одного ранку я прокинулась.

Анрі у мене під боком не було.

Я подивилася скрізь: нема Анрі.

Я пошукала на першому поверсі: нема Анрі.

Я пішла у підвал: Анрі.

З пластиковим пакетом на голові.

І записка біля ніг.

«Щастя як ключ. Якщо ти його згубив, то залишишся надворі».

Мій чоловік ніколи не розповідав мені, що має проблеми з відчуттям радості.

Якби хоч натякнув, я зробила б йому дублікат того ключа.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.