На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Ганна Улюра

БОГ НА 60 ВІДСОТКІВ

Художньо-публіцистичне видання

Видавничий дім «Фабула»
2022

© Ганна Улюра, текст, 2021

© ВД «Фабула», 2021

ISBN 978-617-522-078-8 (epub)

Усі права збережено. Жодна частина даної книжки не може бути відтворена в будь-якій формі без письмового дозволу власників авторських прав..

Електронна версія створена за виданням:

Улюра Ганна

У47 Бог на 60 відсотків. — Харків : ВД «Фабула», 2021. — 240 с.

ISBN 978-617-522-039-9

Приводом для кожного есе в цьому циклі став якийсь конкретний і часто-густо банальний випадок — підслухана розмова, прочитана книжка, вчасно почута пісня, несмачний салат і смачна цукерка, генеральне прибирання, складання резюме і планів на рік, любовна зрада, вдала стрижка, нова зморшка. І ця книжка точно не про цукерки і прибирання. Кожна наша тривіальна дія, кожен пересічно буденний досвід — те, на що ми вже й уваги не звертаємо, пов’язує нас із іншими людьми, формує силове поле і систему, в яких ми живемо. Щохвилини від нас щось очікують, нам радять, від нас вимагають, нас до чогось примушують, спонукають, нас спокушають — поки ми просто обираємо собі зручні шкарпетки для сну. Поміркувати, які соціальні і комунікативні контракти приховують щоденні приватні досвіди, і пропонує ця книжка. Або змушує, або радить, або спокушає… Більшість есе раніше оприлюднювалися на сайті газети «День» і на порталі «Гендер в деталях» (але не всі, авжеж не всі).

УДК 82-4

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Книга містить криптографічний захист, що дозволяє визначити, хто є джерелом незаконного розповсюдження (відтворення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Кожне есе стосується якогось аспекту нашого соціального життя: від вибору професії до вибору форми звертання в листі. Кожне есе взаємодіє чи описує один із соціальних тригерів: щось нас розчулює, злить, інтригує, шокує, і там — у точці шоку, цікавості, замилування, люті — нами маніпулюють, там час від часу запалюється, то треба регулярно ревізувати. Головний із тригерів — страх пропустити щось важливе, страх чогось вчасно не зрозуміти, не встигнути осмислити і присвоїти. А варто було б зупинитися й подумати, чому я купую саме цю жуйку, беру до рук саме цю книжку і заридала на оцій рекламі пральної машини, а ще чому я досі не полетіла колонізувати Марс чи хоча б не розсортирувала зранку сміття.

Структури влади, у яких ми живемо, нас не ув’язнюють раз і назавжди. Їх можна міняти. І насамперед через осмислення у своєму повсякденному досвіді, міняти — у кожній підслуханій і прожитій історії. Життєві досвіди конструйовані, такими саме «штучними» є вік, стать, раса тощо, проте ми охоче відтворюємо ці досвіди — на індивідуальному рівні, поколіннєвому, через покоління. Культура формує багато аспектів нашого життя, суто тілесного життя зокрема — але не створює їх усі. Штучність ця (у сенсі соціокультурних конструктів) надміцна й усюдисуща, буває, так здається. А саме ж культура дає нам і чимало сценаріїв спротиву; а самовираження — чи не останній із них, а от пародія на самовираження — один із перших. Чужі історії мають підривну силу. Твоя історія має підривну силу. Чужа історія, розказана як твоя — від цього вибухає світ. Кожне з цих есе — про Іншого, що опинився поруч із тобою, та навряд ви обоє готові до контакту. …І таки пам’ятай: там, де ти натхненно торгуєш обличчям, обов’язково знайдеться людина зі знижкою постійного покупця.

Шалено люблю підслуховувати — людей, книжки, кіно, поп-культуру. Кожен раз важливим виявляється почути не те, що тобі призначене, пригладжене відповідно до комунікативних і моральних норм,— важливо випадково почути щось замовчуване, соромне, непристойне. Кожна людина, книжка, кіно, поп-сюжет таке містять. І найцікавіше в книжці не «що хотів сказати автор», а «що не хотів сказати автор, та випадково проговорився». І так, я свідома, що і ця книжка містить чимало такого «випадкового», що не хотіло бути озвученим, але прозвучало. Коли ти підслуховуєш щось таємне в людині і в книжці, і в кіно, і де завгодно, то розплачуєшся тим самим: відвертістю за відвертість. Щоби трактувати чужі історії, доводиться щоразу переказувати свою. Пережиті мною досвіди так чи інакше стали поштовхами для цих есе. Але ця книжка не про мої досвіди.

Кожне з цих есе — спроба осмислити соціальне уявлення як приватний досвід. Ми живемо всередині договорів і протоколів (когнітивних, комунікативних, суспільних, поведінкових абощо), які уклали з іншими людьми, переважно то були «пакти про ненапад», але ми забули були почитати примітки дрібним шрифтом. Ну от, спробувала деякі з тих приміток збільшити і прочитати. Примітки, знаєте, як визначають? Конкретизація дальнього контексту: читати примітки — це означає не втрачати з поля зору об’єкт, але віддалитися від нього настільки, щоби не було прямої загрози. Хоча чомусь однаково лячно.

Такий підхід, якого я трималася в книжці, інколи звуть стратегіями страху: поставити перед собою, наче той живий щит, чужий досвід і нумо кидатися на вітряки. Спочатку визначаємо, чого саме боїмося. Потім уявляємо собі цю річ цілком гротескно — у зменшеному чи перебільшеному вигляді. Затим приписуємо цій речі таку абсолютну владу, котру вона ніколи не матиме і за жодних умов не втілить. Безсилля того, що вселяє нам жах, має викликати одну з двох реакцій — ми жаліємо себе чи регочемо над собою. Наче і все: буде чисто і світло по всьому. Біда в тім, що коли ми назвемо смертоносну гадюку ницим дощовим черв’яком, все одно так і не дізнаємося, чим саме нас лякають змії.

Таке ж часом звуть новою щирістю, дедалі частіше — з залишковою нотою сарказму. Відкрите, максимально відверте, не так правдиве, як довірливе говоріння про пережитий приватний досвід, яке в потенціалі має стати політичною (у сенсі публічних практик) заявою. Такий зміст у нової щирості, і він не просто породив цінність висловлювання від «Я» у галузях, де раніше її не було (у науці, скажімо), і бум блогів та соціальних мереж. Нинішня культура свідчення та її зворотний бік — культура відміни — теж в основі своїй походять із нової щирості. Присягаюся, що нова щирість — наша нова глобальна «тема», концепція, що визначатиме повсюдно світогляд ще багато десятиліть (на кшталт еволюції, підсвідомого чи дискурсивності).

Ми у виграші: бачили, коли щирість ставала соціальним благом, і пам’ятаємо, коли ним не була (ні, цінністю була завжди, от з благом — уже проблематично). Можемо, як на тій рекламі фарби для волосся, порівняти «до» і «після». Скажімо, «до» цінувалися картинки перед словом, «після» — цінується голос над картинкою (і я не лише про бум подкастів та інших аудіоформатів). Голос наближає максимально до того, хто говорить, голос явлений, але ще не тілесний, голос — це торкнутися, але не підчепити якийсь модний вірус. Власне, ця книжка — продукт нової щирості, може, не на всі сто відсотків, але десь на шістдесят буде. Тільки раджу пам’ятати, що «до» і «після» в маркетингу працює повністю, якщо нам показують процес: не нефарбоване волосся і — гоп — новий колір, а десяток проміжних фото, коли ми можемо простежити шлях перетворення. У такий спосіб ми мусимо уявити те, що наразі не існує (але може існувати), як таке, що уже почало в цьому світі функціонувати.

Ця книжка — цикл есе (прошу уваги: цикл, а не збірник). І кожен з цих нарисів — чергова світлина в безкінечності перетворення від «до» до «після». І не факт, що фото не фотошоплені. Бо ніхто і не казав, що щирість дорівнює правді: для щирості треба двоє, для правди достатньо тебе одного.

Я тоді, до речі, визирнула з вікна готелю, щоби подивитися, чию розмову підслуховую. Я побачила саму-одну жінку, яка збирала осіннє листя і щось собі ледь не на автоматі говорила. І чому я спочатку вирішила, що в тій розмові їх двоє — одна слухає, друга говорить, га?

ТСС, НІКОМУ БІЛЬШЕ, ТІЛЬКИ ТОБІ

У комунікації з публічними персонажами різного штибу (публічності) найбільше дратує один момент. Важко звикнути, по правді. Розповідає він якусь особисто-інтимну глибоко-повчальну історію і завершує так душевно: «Це ж я тільки тобі. Розумієш?». Звісно, що розумієш. Бо під час його розповіді не тільки згадала, у якому інтерв’ю те саме вже розповідав, а й якою була обкладинка відповідного числа часопису. Щирість — це коли цю байку ти прочитаєш у газеті тижні через три після розмови. Тоді ж бо насправді: тільки тобі. Розумієш?

Щирість у художньому творі — просто оповідна техніка. Автор використовує певні слова-маркери, повторює їх і наголошує на них, щоб зрозуміли: от просто зараз він такий чесний, що ми мусимо вірити йому на всі сто. Скажімо, притьмом я разів п’ять повторюватиму щось схоже на: «Насправді! Розумієте?» — і вам доведеться зрозуміти, і в мою правду повірити. Хвилин на десять, доки триватиме читання цього тексту. Це буде наш із вами такий мовчазний контракт. Це щодо письма. У житті — все складніше, тут на «чистоту прийому» годі сподіватися. Бути літературознавцем інколи значно простіше, ніж людиною.

І хто ж тобі про себе чесно (!) скаже: я зрадник, я боягуз, я гомофоб, я антисеміт, я б’ю свою дитину, я такий злий, шо капець. Зрештою, такі заяви непереконливі навіть у поганій прозі, що вже про реал говорити. Я от у своєму житті зустрічала тільки одну таку цілісну людину: поводився як козел, був козлом і чесно визнавав себе козлом; і досі його люблю — саме за неї, за щирість.

Малкольм Бренер досліджував тривожність, яка виникає через публічну активність. Зібрав купу людей, зробив велику одностатеву групу (це апріорі комфортніше й одночасно більш конкурентне середовище), половині дав папірець з якимсь рендомним словом. Завданням було називати ці слова по колу, а у фіналі їх мали відтворити в правильному порядку всі — хто мав папірець і мав своє слово і хто мовчав усю вправу. Усі в експерименті, незалежно від ролі, забували на виході два-чотири слова. Але які саме слова? У тому й був сюрприз. Ті, хто мали промовляти щось уголос перед публікою, забували два слова, які були акурат перед ними сказані, і слово-два після. Бренер припустив: рівень тривоги так наростає, коли ми маємо сказати щось уголос, що навіть пам’ять вирубається, настільки система навантажена. Звучить переконливо. Я, звісно, припустила б гордість і відчуття винятковості (адже говорять у кімнаті не всі), таку собі «ану розбіглися геть усі чужі слова, я тут зараз говоритиму», плідний егоцентризм оратора я б з рахунків не списувала. Але один момент мене зачепив сильно. Промовці в експерименті не обирали ті слова — вони ретранслювали контент, за змісти якого не можуть і не вміють брати на себе відповідальність. І «ампутують» якраз ті частини «промови», де мають за логікою бути питання й уточнювальні коментарі, відповідей на які в них, звісно, нема. От я маю питання: чи нижчим був би рівень тривожності, якби люди в експерименті самі собі підбирали слова, чи вони б не забували геть усе, окрім любовно виплеканого свого слова?

«Чи говорити правду?» — здається, це завжди питання про межі приватного й публічного. Бути щирим — означає довіряти, означає підпустити людину до себе так близько, як тільки можна. Але… Хто готовий до твоєї щирості? Чи не сприйматиме він/вона її за жорстокість? А сам ти готовий ці два стани розрізнювати — бути щирим і бути жорстоким? І зрештою собі ми брешемо не менш вправно, ніж випадковому співрозмовнику. Це як погляд у дзеркало. Не себе ми ж там бачимо. Бачимо повернений погляд і того, хто на нас дивиться, і того, кого бачать у відповідь, і того, хто дивиться, як ми дивимося на того, хто дивиться на нас,— і все нараз… Так, усе непросто.

І більше: коли ми кінець кінцем отримуємо те, чого відчайдушно хотіли і прагнули, то переживаємо справжній шок. Одіссей, діставшись нарешті берегів Ітаки, розридався у відчаї — і це ідеальна метафора щирості.

Найзатишніше мені в компанії людей, які безперервно стібуться. І не тільки тому, що за дотепниками хочеться все підряд записувати й потім видавати як якісь безумні п’єси, ні. Там я знаю точно: ніхто не бреше. Стьоб, сарказм, тролінг, жорсткий гумор — це ті мовленнєві жанри, котрі, як добра швачка, роблять знатний «припуск на шви», в разі якщо замовниця раптом погладшає. Тобто в стьобі й сарказмі правда присутня автоматично і, хоч максимально на себе не схожа, завжди готова вилізти назовні за першого-ліпшого підгодовування.

Слухаю, як сваряться в кафе дві подружки: «Ти назвала мене тупою коровою! — Але ж я поставила смайлик!». Здається, це буде їхня остання розмова. Смайлик після репліки «Я тобою гидую» насправді стану речей не виправить. А от двозначна посмішка після фрази «Жити без тебе не можу» вказує вже щонайменше на два сценарії розвитку подій — на ритуальну нещирість і на приховану відвертість. Ага, на безпафосну правду як вона є.

Стьоб — це і є ритуальне вибачення за пафос, котрого не уникнути, коли ти щирий. Водночас: через іронію і тролінг ми відчужуємо від себе направду важливі для нас і співрозмовника теми.

Читала не так давно про богемний осередок кінця 80-х. Згадують: інакше, як через сарказм і систематичні підколи між собою, ті персонажі не розмовляли. Для них то була єдина можливість підкреслити: ми — поза системою, ми не хочемо всерйоз обговорювати щось, що нас стосується. Їхні насмішкуваті діалоги були позою поза-знаходження, і все… Мрійники.

Сарказм і стьоб — це завжди ідентифікація з тим, про що ти говориш. Навіть так: надідентифікація. І от уже неможливо визначити, будучи тим, на кого сарказм скерований: маєш ти справу з правдивим повідомленням чи над тобою збиткують? Без тебе і справді неможливо жити? Чи час збирати лахи й чимдуж ушиватися?.. А тут я згадала: сарказм — це чи не останнє, що розумієш в іноземній мові, і то розумієш виключно інтуїтивно. Наївні ми люди: воліємо не бачити, коли нам брешуть, моцно запрограмовані на щирість, а вже потім — на всякі її модифікації на кшталт ввічливості чи іронії.

Він розкаже мені щемливу історію «тільки між нами». Він повторить її для тисяч своїх читачів і теж «тільки між нами». І він буде гранично щирий в обох цих проявах. Якось так?

Я заплуталася остаточно.

Остання надія: подалася шукати відповідей у поп-культурі, бо це джерело істинних сакральних знань ніколи не пересихає. Отож. 1980-ті пройшли під сумнівом «Сови не те, чим здаються». 1990-ті обнадіяли: «Правда десь поруч». 2010-ті підсумували: «Всі брешуть». Що там нам розказували у 2020-х? «Зима близько», еге ж? Настали часи очевидностей. І всі у фіналі помруть.

НА ТРИ РОКИ ВІД ДІДЬКА СТАРША

Мої однолітки останнім часом старіють нестримно швидко, реактивно просто. З генерації, що от-от подолала кризу середнього віку, буквально за два зимові місяці ми стали поколінням бабусь-дідусів. Часто-густо не встигнувши побути батьками.

Західнобалканський письменник Міленко Єрґович під час одного з дискусійних майданчиків у Києві роззлостився на питання, як опрацьовувати досвід минулої війни в контексті нинішніх воєнних подій. Він пережив свою війну й десяток років по ній. І він був безжальним: «Забувайте про історії, що вам розповідали про війну бабусі і дідусі. Звикайте до думки, що тепер ви — дідусі і бабусі, котрі розповідатимуть про війну».

Ми працюємо пам’яттю. Наше стрімке старіння — це професійна хвороба. І вона хронічна, щонайменше до кінця нашого життя.

Протомодель будь-якого різновиду пам’яті — це пам’ять живих про померлих. Для тих, хто повертається ЗВІДТИ і карається, що вижив, коли загинули інші, для тих, хто залишається ТУТ і мучиться провиною від безсилля, є тільки одна порада: пам’ятати. Так під час урочистих процесій у Давньому Римі йшли люди, чиї обличчя прикривали воскові посмертні маски родичів — живі і мертві завжди поруч. Такими були, зокрема, і погребальні ритуали: мертві проводжали — мертві зустрічали. Та маска — persona — вона невипадково перетворилася на особистість. Це те, ким ми є серед інших.

Хочу розказати одну історію. І, по правді, дуже не хочу її розказувати… Він повернувся з фронту. Лише від переліку гарячих точок, у яких він — ледь-ледь двадцятирічний — побував, на потилиці встає дибки волосся. «Як довго ти був у Х.?» — питаю. Він каже: «Я точно не пам’ятаю. Мама знає все по секундах, де і коли я був. Я їй телефонував і перекидував відео звідтам. Вона кожен той день відзначає». Він соціально і психічно адекватний, він не має постстресового розладу, він делегував свій жах — він готовий і хоче повернутися на передову. Вона живе десь на Черкащині (скажімо) і достеменно пам’ятає весь цей не-свій досвід. Їй ледь за сорок. Вона матиме що розповідати про цю війну онукам (дай їх Боже!). Це історія не про нього. Про неї.

Людина уявляє повторно реально пережитий біль і у такий спосіб його спростовує для себе. Кожному потрібно бути почутим. Ця потреба базова — аж до оформлення таких собі інституцій свідчень. Зверніть увагу, більшість текстів, які зараз складають корпус книжок про АТО,— це свідчення учасників і очевидців. Навіть якщо йдеться про любовний роман, ми там подибаємо детальні хроніки волонтерських буднів і впізнаємо реальних людей. Навіть якщо читаємо поетичні замальовки про мирне життя в перше воєнне літо, розшифровуємо для себе «зелень трави» як «зельонку», про яку вже нікому нічого не треба пояснювати. Ми наразі слухаємо, просто слухаємо і просто запам’ятовуємо ці одкровення, тарифікуючи усуспільнений біль по секундах. (Як же тут вжити слово «просто»?!) І чекаємо, доки підростуть уже наші слухачі, старіючи кожен раз на ще одне прожите чуже життя.

В одному хорошому вірші про війну (Юлія Мусаковська — його авторка) хлопець приходить до старшої жінки (насправді вони однолітки, але вона вже старша, розумієте?). Він повернувся з фронту. Він не хоче про це говорити. Він приходить до неї помовчати, і вона мусить його почути. Вона дивиться на його понівечене тіло й шукає слів, які мають його зцілити. Слова-антидоти, котрі так і не знаходяться,— і зрештою неясно, кого саме вони мають уберегти… У кожного з нас свої архіви пам’яті. І за нами, боюся, уже немає «старших», що розповідатимуть нам про свою війну.

У нинішніх старших — умовного «покоління застою» — була своя точка зборки пам’яті. Трагедія, яка переповнила архіви. Чорнобиль, так — і глибока інформаційна тиша перших днів по катастрофі, яку вже не виправити багатотомною бібліотекою свідчень і туристичними вилазками в Зону. У них був Афганістан і Чехословаччина — десь так далеко, що ліпше про це пошепки на кухні. Покоління забутих дитячих страхів, котре ми сміливо і впевнено наслідували — аж допоки… Дорослішання «за когось» виявилося болісним. Старіння «за когось» — не набагато простішим.

У підземці на метро «Театральна» танцюють під ностальгійні (?!) «Ріо-Ріту» і «Амурські хвилі» усміхнені й серйозні (завжди тут таке дивне поєднання, завжди) парочки «за шістдесят». Я кожен раз зупиняюся там на кілька хвилин і уважно їх розглядаю. Хочеться до них! Ні, я не вмію і не люблю танцювати.

ЗОНА ДЛЯ КУРІННЯ

Мудра подруга ділиться досвідом: «Маю свої фільтри щодо чоловіків. Окрім найочевидніших — расистські або сексистські жарти,— ще й репліки на кшталт “Ти забагато куриш”. Відразу прощавай-наша-зустріч-була-помилкою. Бо він уже бачить, що в мені можна змінити і у який спосіб це зробити». Інший мій друг у відповідь на такі саме ремарки жартує (почасти): «Жінки йдуть, роботи стають нецікавими, переконання міняються — і тільки погані звички з тобою назавжди. Так твориться ідентичність». Я співчутливо киваю подрузі, я вчергове сміюся з дотепу приятеля — і ми виходимо на вулицю з кнайпи, щоб закурити свою сигарету подалі від тих, кому морально і фізично загрожують наші шкідливі забаганки. Ми — коло втаємничених: ми в курсі, що нас визначають наші недоліки і наші несвободи.

Залежність. Забрати кофеїн із кави — на радість кавоманам. Вилучимо алкоголь із пива — утіха пивним п’яницям. Замінимо какао-боби керобом — шоколадові маніяки підміни не помітять. Напхаємо у цигарки чебрецю — інгаляція легень замість повільної смерті від раку. Зробимо поліаморію новою урбаністичною філософією — сексоголікам не треба більше шарпатися душею. Ага, суцільні знежирені вершки.

Чому ми так відчайдушно боремося з залежностями і саме у такий спосіб? Вилучаючи з того, що складає наші шкідливі звички, тільки один, найнебезпечніший в нашій уяві, елемент? Кофеїн, жир, тютюн, «голий» секс відлякують грубою матеріальністю нашої насолоди. Між ними і нами, отже, треба вимурувати гігантську стіну «-free». Бо насолоджуватися кінець кінцем і є найшкідливішою з наших поганих звичок.

Вільні від. Справедливість як вона є: оскільки не можна всіх задовольнити однаково, то можна встановити всезагальну заборону до насолод(и). Люди, які самі коять собі зло. Тепер це курці. Сто з чимсь років тому це були мастурбатори. Призначення когось нового на посаду офірного цапа — завжди на порядку денному морального прогресу.

У «Матриці» (пам’ятаєте її ще?) агент Сміт згадує, що в попередній версії штучного всесвіту — де все було ідеально-прекрасно — люди жити не могли; вони потребували страждань і руйнації. І це було вибухове послання Вачовскі, сильніше за думку про глобальну проєктивність/ілюзорність буття. Так само, як один міркує про ефект метелика: метелик, мовляв, пересмикне крилами і на іншому кінці світу народиться торнадо. Ну, чому торнадо?! А не врожайний дощ, якого всі чекають під час посухи наприклад? От чому: бо шанс, що станеться щось хороше, мізерний і нікого у детермінованості подій не переконає. Пізньої ночі чую під вікном запах сигаретного диму і нервову лаконічну бесіду: «— Кидай курити! — Кидай дружину!». Навіть не знаю, яка з двох реплік є більшим вторгненням у «зону» співрозмовця.

Хороше то завжди виняток. Погане — то завжди система. Прагнення гедоніста до насолоди, говорять ті, скероване виключно на саморуйнацію. Насправді само-? Обираючи, як саме себе вбивати — нікотином чи холестерином,— я руйную своє тіло за власним вибором чи зазіхаю на ваші уявлення про гідну смерть? Хіба що, скажете ви, руйнація реальна, на відміну від уявлень.

Наприкінці 1980-х — на початку 1990-х масово заговорили про наркоманію. Були на те й історичні причини: повертися «афганці», привозили з собою і знання про «нові речовини»; паралельно гласність зняла табу з кількох тем, зокрема і з наркотичної залежності. Але у який спосіб ті розмови відбувалися? Кіно, музика, міські жахалки, пізніше — вірші, ще пізніше — проза. Масові заходи для школярів: від чорнушного «перестроїчного» кіна з подальшим обговоренням до нудотних лекцій головного нарколога обласної лікарні. Передовиці з якогось «Комсомольського знамені»: «Як виявити, що ваша дитина вживає наркотики?». Соціальна, моральна паніка як вона є. А за нею чітко проступали механізми психологічного заміщення. Нестабільні часи лякають, жах потребує бути втіленим. Ароматний димок від не-тютюнової цигарки — непоганий варіант такої-от матеріалізованої загрози. Як і вміст солі у чипсах і жиру у гамбургерах. На кожний тривожний час — кожний (у)явний ворог.

Відоме оповідання Чехова, в якому монахам розповідають про гріхи і спокуси великого міста, а на ранок жодного з них у монастирі не залишається. Подалися особисто перевіряти… Ще мені згадалося, як у пізньому Середньовіччі європейські інтелектуали масово вчили арабську мову, щоб краще знати ворога. А по ходу, до речі, прочитали нарешті Платона.

Коли про якусь із залежностей починають масово говорити на всіх рівнях культурного, зокрема, виробництва і споживання, наступним кроком будуть зміни в етичних стандартах споживання цієї раптом оприявленої речовини. Ну або стрімка легітимація її альтернативи. Рекламу чула: «Мінздрав попереджає: соняшникове насіння викликає залежність». Хороша, здається, реклама.

Є в мене приятель. Рафінований інтелектуал, ерудит, соціально успішний володар думок. Знає всі київські локації з дорожезними трунками і вишуканою кухнею — я тільки з ним туди ходжу, бо мою фінансово нестабільну пику фейсконтроль інакше не пропускає. А от коли йому зовсім присмерково стає, він купує дволітрову пляшку коли і великий «пакаван сємок», щоб нишком те у своїй стерильній квартирі ум’яти. Це його страшна таємниця.

Так воно і стається. Ти вільний — вибирай залежність за бажанням — бажай те, що мусиш хотіти,— і відчувай момент цієї залежності як свою набуту свободу, котрої в залежності апріорі немає. Отаке воно, коло.

СКУПА СЛЬОЗА

Був колись фотопроєкт Семі Тейлор-Вуд із відомими акторами «Чоловіки, які плачуть». Красиво плакали. Не варто, ясно, особливо довіряти акторським риданням; фотографка і не приховувала, що використовувала в роботі штучні сльози. Та й переконливий вигляд мав хіба що Форест Вітакер: п’янко розмазував сирість по натхненно перекошеному обличчю. Глядацької уваги тим фото не бракувало.

Вона — розкішна за п’ятдесят — вчить життю: «До сорока років жінка має досконало опанувати мистецтво плакати. Елегантно, невимушено, мовчки, драматично і щоб макіяж не потік. Це твоя суперзброя. Головне — витримати баланс і не викликати сльози у відповідь… Масове знищення нам ні до чого»,— посміхається.

Проводили опитування серед американців благополучного середнього класу середнього віку. Питали про найпотаємніші страхи. Виявилося: жінки бояться бути зґвалтованими, чоловіки ж — висміяними.

Це на позір три різні історії. Але для мене ці три — частина одного повідомлення про світ, де все навпаки. Страх реальних сліз мусить рано чи пізно закінчитися вибухом сліз вигаданих, уявних, штучних. І це — завжди гра всерйоз і на виліт.

«Природні» сльози закріплені за вивільненням давно опанованих, але наразі пригнічених емоцій. Сльози «демонстративні» мають опосередкований стосунок до емоцій, вони насамперед відновлюють необхідну дистанцію з іншим, зі спостерігачем. При тому «уявні» ридання… Чому лапки, до речі? — Бо уявні-то вони уявні, але ж цілком наглядні й щирі!.. Так от, вони не демонструють наші страхи — вони їх стверджують. Постраждати, понімаєте, собі на втіху. Поскиглити задля наступного моменту порозуміння.

В одному з українських оповідань (Марися Нікітюк написала) у суворого кремезного брутального чоловіка довго помирає дружина. Тим, хто намагається його втішити, він відповідає: «Я це пережив». Коли ЦЕ нарешті стається, його знаходять на березі ставка: сидить із пляшкою пива в руці і плаче собі в рукав. «Важко уявити, як би це виглядало, якби не пережив»,— констатують. Важко. Але можна. Бо тут же скорботний удівець починає збиткувати з іншого чоловіка і заходитися диким сміхом. «Ніби ніякої смерті не було»,— підсумовує розповідач. Оцей сміх, навіть не так: оця принизлива насмішка, сміх на випередження, поки не почали глумитися над тобою — це і є «не пережив». А ритуальні сльози, сльози — просто тут. Поруч зі злим сміхом.

В іншому оповіданні (це вже ізраїльтянин Едгар Керет) чоловік ридає ночами за дружиною, котра його покинула. Він не хоче відновити ті стосунки, він просто ридає щоночі. Друг зцілює його (принаймні щиро в тому лікуванні впевнений), адже веде плаксія до дешевої фарбованої повії. Воно і зрозуміло: ридати перед вдячною «бюджетною» публікою покинутому коханцю буде незатишно. Смішне оповіданнячко.

Коли в художньому тексті натрапляємо на сльозливий фрагмент, тут діють певні оповідні техніки, саме і суто техніки. Нами неприховано маніпулюють. Тут важливим є часовий момент, час події. Персонаж усвідомив перепони до абсолютного щастя, а ми про них і без того знали — цієї миті психологічна напруга, що перед тим наростала, розв’язується у його сльозах і нашому співчутті. Людство, сміючись, прощається зі своїми печалями і гірко оплакує сподівання бути щасливим.

Схожим чином виникає комічний ефект, між іншим. Ми знаємо щось таке, про що герой не підозрює. В момент, коли він про це «щось» дізнається, реагуємо у два способи — регочемо або ридаємо. Коли збігаються наші виправдані очікування й обмануті очікування героя — ми плачемо; стається зворотне — сміємося. Коли людина падає, послизнувшись на банановій шкірці, ми заплачемо чи засміємося. І залежить це не від нашої (не)здатності до емпатії, а від того, в якому жанрі ми наразі перебуваємо.

Тільки одного разу бачила наживо потужний вибух «уявних» сліз (не рахуючи тих випадків, коли сама до того надавалася). Глупої ночі він ридав, сповідаючись про травматичні події зі свого недавнього минулого. Говорив дійсно страшні речі, я не готова була їх чути. Але було це таке з себе драматичне і нарочите, що позаздрив би заслужений режисер якогось крижопільського ТЮГу. Я слухала заготовлені ремарки і вдивлялася у відпрацьовані пози — і плакала разом з ним. Бо про деякі свої біди ми не здатні говорити інакше — без явного дистанціювання страшно… Чиї сльози тієї миті були «штучними», я не збагну ніколи.

Цілком можливо, що реакція на уявні сльози, за якими стоять цілком реальні проблеми — це тест на нашу увагу до чужих страждань, нині плинну як ніколи. Ступінь і тривалість співчуття до жертви залежать від того, як довго вона утримуватиме на собі наш погляд. Ми даємо дріб’язок жебракам на вулиці і швидко йдемо — бо соромно за власне благополуччя, бо дратує чужа слабкість. Так само дивимося, як плаче людина. Це завжди заворожує, хай і через неоднозначні незручні відчуття. Позаяк цієї миті нечітко усвідомлюєш: я співчуваю його реальним проблемам і дистанціююся від своїх бодай потенційно реальних сліз.

Він плаче на красивих фото — а боїться натомість сміху у відповідь. Вона красиво плаче перед ним — бо це її спосіб уникнути прямого насилля… Ми милуємося і схвалюємо.

ВЕСНА ДЛЯ ГІТЛЕРА

«Весна для Гітлера». Знаєте цю назву? Так зветься мюзикл, точніше, частина культової комедії Мела Брукса «Продюсери». 1960-ті роки, двоє театральних продюсерів (один із них єврей, між іншим) задумують аферу. Для її реалізації вони мають поставити мюзикл, який сто відсотків провалиться після, а краще під час прем’єри. Для шоу беруть лібрето, написане абсолютно безумним нацистом, режисером наймають манірного чоловічка, який усе інтерпретує на користь ЛГБТ-проблематики, а на головну роль запрошують гіпі-хлопа, що моцно сидить на ЛСД. Оця компанія і робить виставу про Гітлера. Гітлер говорить там білими віршами в дусі бітників, а танцюючі СС-штурмовики шикуються у свастику по типу «калейдоскопів» дівчат-із-бурлеску. «Начувайся, Європо, ми рушаємо у велике турне!». Продюсери в щоці: шоу, яке берегів не бачить, приречене на шалений успіх.

Тепер «весною для Гітлера» звуть удалі спроби максимально знизити патетику в обговоренні якоїсь суспільно болісної теми, профанувати колективну травму, десакралізувати її контекст. Власне, колективну, власне, суспільну, власне, контекст. Пореготати разом над нацією-країною-державою, котра послизнулася на підкинутій банановій шкірці. Коли людина падає — це смішно: такі принципи класичної комедії. Коли цілий народ гепнувся — чому це не має бути смішним? Ніколи такі сюжети не регочуть над індивідуальним особистим болем на межі терпіння.

Коли «весну для Гітлера» зробити вчасно і грамотно, то терапевтичний ефект її нереально високий. А от обрати мить для цього таки дуже і дуже складно. Зрештою те, що в «Продюсерах» мюзикл став хітом, здивувало всіх, і в цьому правда — передбачити реакцію спільнот на такі провокації неможливо.

Ми схильні романтизувати біль і жах. Пережитий біль робить нас кращими людьми? Жах загартовує? Дзуськи! Біль і жах роблять нас зболілими і переляканими. Що не вбиває, робить нас сильнішими? Аякже! Що не вбиває, робить нас покаліченими. От про те, що сміх буває невчасним, чули всі. А хтось колись міркував, що й сльози бувають невчасними? «Весна для Гітлера» — це завжди про невчасний сміх. Це завжди про профанацію високого страждання. Це про те, що біль нікого не робить кращим. Це завжди про невчасні сльози. Коротше, це завжди питання: над чим можна сміятися (та над всім, чисто над всім!) і як саме це зробити (а отут відповідь уже неочевидна).

Бачили новозеландське кіно «Кролик Джоджо»? Його опис шокує, відверто. Живе собі хлопчик, нормальний убердойч, відданий активіст-гітлерюнґер. Трішки самотній, трішки нервовий — уявляє собі друга, який пояснює йому незрозумілі речі зі світу дорослих. У ролі уявного друга — Адольф Гітлер. Так, кіно про уявного друга Гітлера, зняте в легковажній картун-стилістиці з обоймою прекрасних хара5ктерних комедійних акторів.

Це таки комедія. І вона смішна — до певного моменту. «Так, ти не вмієш у свої десять років зав’язувати шнурки, але ти — відданий нацист і та- ка-а-а-а-а милота!». Це репліка уявного Гітлера, адресована юному Джоджо; Гітлер віщає, як гібрид коуча з особистісного зростання і чірлідера. Перед нами мусять розгорнути критику всяких мотиваційних практик. З’їзди нацистської партії (включно з хроніками Нюрнберга) 1940-х у супроводі сінглу бітлів «Я хочу тримати тебе за руку», під який жмутами втрачали свідомість і незайманість дівчатка 1960-х. Матимемо, напевне, якесь узагальнення щодо природи фанатизму. І сумне, уявіть собі, яке сумне дитинство, коли тобі за єдиного друга — Гітлер. Хлопчик-нацист зустріне дівчину-єврейку, яку переховує його «несвідома» матір. Тут комедія закінчиться.

Тізер «Кролика Джоджо» шокував — його обговорювали в мережі виключно в істеричній тональності. Кіно ж зачарувало, розсмішило і… пригнітило. «Ви, либонь, чули, що у Гітлера всього одне яєчко? Це неправда. У нього їх чотири!».

Ой, скажете, що тій Новій Зеландії до Голокосту? Хай знімають веселенькі водевілі про капітана Кука і народ маорі! (Режисер кіна якраз маорі, до речі.) Комедію-пародію на батальне кіно під назвою «1941» могли зняти тільки в Голлівуді, а не на «Білорусьфільмі», теж таке скажете і певно що матимете рацію. Фарсову комедію «Смерть Сталіна» так само випускають у світ не ті люди, які пам’ятають, що слова «похорон Сталіна» — це свідчення про масову гибель людей на тому похороні. Тут ще питання, чи успіх «Весни для Гітлера» на Бродвеї був би таким же масштабним, якби мюзикл той продюсери поставили в Національному театрі Мюнхену. Підозрюю, що ні. Для того щоб у німецькій культурі з’явився комедійний твір про Гітлера, мало минути чимало часу і відбутися чимало процесів з формування спільних спогадів про Другу світову. Роман 2012 року Тимура Вермеша (в тому романі Гітлера воскресили в наш час, зомбі-Гітлер, прошу) і кіно за тим романом «Він знову тут» до 11 вересня і ліквідації «терориста номер один» не мали жодного шансу на успіх. Сумнівне звання головного монстра в історії людства відійшло Бен Ладену, тож можна потроху починати оживлювати Гітлера-в-пеклі.

Пережили — почали забувати — пореготали. Не пережили — змушені пам’ятати — пореготали. Це два механізми «весни для Гітлера». Вони різняться, кардинально. «Весну для Гітлера» в 1960-х міг зняти тільки єврей. «Він знову тут» навіть у 2010-х не міг написати німець, Вермеш захрип уже у всіх інтерв’ю пояснювати, що він угорець і емігрант, і взагалі.

Недавно обговорювали в невеличкому колі польську фантастику, і зайшла мова про один роман. Його написав Іґор Остахович, називається книжка «Ніч живих євреїв» (відсилка у назві до класичного жахастика Ромеро «Ніч живих мерців» прозора). Поляк-плиточник живе в будинку, зведеному в межах колишнього Варшавського гетто. Одного дня з підвалу приходить мертва єврейська дівчинка, за нею слідує татусь, що колись був повстанцем у гетто. Вони зомбі. І все більше мертвих євреїв виходять на вулиці Варшави і тусуються в молах. (Не буває зомбі-історії без супермаркетів!)

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

ЗРОБИ ТИХІШЕ, PLS

Інколи я довіряюся друзям: «Так накрило чужими історіями, що просиділа два дні у шафі». Вони помилково вважають це метафорою… Люди в метро-автобусах-поїздах у навушниках. Люди за самотніми столиками у темному закутку напівпідвальних кав’ярень. Люди в сонцезахисних окулярах у захмарений жовтневий день. Ті, хто оберігає свій приватний простір від втручання чужих кольорів, чужих голосів, чужих історій. А я люблю підслуховувати. Навіть якщо треба буде за те розплатитися шафовими схованками.

Мене люто зачепила байка про акулу в аквапарку, яка отримала нервовий зрив від кількості і якості відвідувачів. Люди, які дістали акулу до її акулячих печінок, що ми здатні зробити одне із одним?

— А ви точно генетик?

— Точно.

— А Бог є?

— Є. Відсотків на шістдесят.

Шум — це різновид фізичного забруднення. Так, фізичного. Читаю: на рівні шуму близько 110 дБ виникає звукове сп’яніння, за синдромами схоже на алкогольне. При 145-ти, пишуть, лопаються барабанні перетинки. Схоже на похмілля, мабуть. Читаю про акустичне перенаселення після індустріальної революції. А за вікном ріжуть дерева. Під вікном дві горласті пані говорять за життя, причому одна з них — на балконі п’ятого поверху. Забуксувало авто. Сусід знизу другий тиждень пиляє бетонні стіни. Дитина зверху грає у м’яча. Телефон задзвонив… Про що таке вони всі пишуть? Брешуть, не інакше.

— Він мені: Ти сучка звізданута.

— А ти йому?

— Сказала: Повертайся звідтам живим і неушкодженим. Щоб я могла лічно тебе прибити… Чого тримаєш? Наливай!

Чула про рідкісний розлад слуху, спричинений переважно травмами. Люди починають «чути» нерозбірливий і дуже гучний шум. Наче сусід із перфоратором сидить у тебе в голові, щохвилини і довічно. Збожеволіти тут — на раз-два. Гамує ці шуми в голові шум океанських хвиль назовні. Унормований зовнішній білий шум бере під контроль стихійні вибухи звуку в голові… Бережи Боже, яка гидка хвороба. Але яка хороша метафора.

Перенасичений інформаційний простір постає надійним захистом від того, щоб у твоїй голові оселився один-однісінький, сам-самісінький, але вічно дзиґливий голос. Хіба останні роки нас не так вчать споживати новини й уникати пропаганди при цьому. Зіставляти кілька джерел, критично вираховувати розбіжність між ними, складати спільне і ділити надвоє. Вправи з простими дробами. Один голос у голові — погано. Багато голосів у голові — громадянська позиція… Я свідомо пересмикую, так. І користі «глушників» від білого шуму ніхто не відміняв, тільки перед тим має настати перенасичення інформацією. Бодай в окремо взятій голові.

— Я громадянин незалежної країни! Я не від кого не залежу!.. Де хочу, там і курю!!!

Я думаю, як же пояснити мешканцям маленьких містечок те відчуття всепоглинаючої хибної особистісної безпеки, яку вселяє в тебе велике місто. Ти ж тут насправді нікому не потрібен! Якщо так хочеться, можна чудово прожити, не знаючи віку-статі-раси найближчих сусідів. Тобі не треба теревенити з продавчинею найближчого магазину про успіхи її дітлахів у школі, достатньо просто привітатися. Це твій життєвий вибір. Ти тут нікому не потрібний. Це твоя перевага.

Мешканці великого міста одне одному — благосний білий шум. Щодо як не надлишку звуку, так хоч надлишку інформації. У вагоні метро дві третини пасажирів у навушниках, половина «зависла» в планшетах і телефонах. За обопільною домовленістю сторін.

А поруч натомість — розквіт документалістики, репортажистики, театру-вербатіму. Люди слухають людей. Усе ретельно записують — у рядок, у стовпчик, через рисочку: от вам і нова проза, нова поезія, нова драма. Все про людей і для людей. Людям про себе цікаво, і підслуховувачі в ціні. Теж договір, теж усе добровільно.

— Рутина… Хочу розмов, як у французькому кіно.

— Нога все ще болить? Сидиш голодний?

— Ти не дуже знаєшся на французькому кіно, да?

— Сантехніка викликав, ма шері?

Найпрекрасніший винахід людства здоровій частині цього самого людства малодоступний. Це камера сенсорної депривації. Невеликий бак, куди не проникають запахи, звук і світло, наповнений солоною водою, яка за густиною і температурою дорівнює показникам людського тіла. От у ці первісні води спраглу людинку й опускають. Цей пристрій притлумлює всі фізичні відчуття.

Спочатку в цій капсулі затишно, це найвищий релакс, який тільки можна уявити. Але триває він недовго (камеру цю використовують для допитів — чого вже там). От-от вимкнулися наші природні прилади для сприйняття інформації. І тут же тіло почало цю інформацію неконтрольовано виробляти, бо таки її потребує. Поглинуті до того враження проступають у вигляді марень і галюцинацій. Як морська сіль на шкірі після купання. І відчуття такі ж дражливі.

Є переживання, яке описують всі після перебування в камері. Ввижається, що твоє тіло не має більше меж, а слідом втрачає береги і твоє Я…

Вам, як і мені, теж здається, що межі особистості визначає поглинута нею інформація?

— От для тебе що є сенсом буття?

— Хочу радості і веселощів для всіх!

— Сашо, це не сенс буття, це Макдональдс.

Отже, варіантів наразі небагато. Ти — той, хто говорить. Ти — той, кого підслуховують. Необмежені можливості. Не підкажете, до речі, як же їх усе-таки обмежити?

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.