© Видавництво Богдан

www.bohdan-books.com

ISBN 978-966-10-8612-7

Рувас та сорок розбійників

Арабські казки

За редакцією Валерія Рибалкіна

Редакційна колегія
серії «Скарби Сходу»:

Іван Бондаренко

Богдан Будний

Роман Гамада

Ірина Дрига

Юрій Кочубей

Вікторія Мусійчук

Степан Наливайко

Юлія Осадча

Валерій Рибалкін

Ярослава Шекера

Серія «Скарби Сходу» заснована 2008 року

Впорядкування, передмова та наукова редакція Валерія Рибалкіна

Літературна редакція Романа Гамади

Казковий Схід
Агатангела Кримського

Пропонована читачеві збірка арабських народних казок має непросту долю. Доля ця пов’язана з іменем славетного нашого земляка поета й академіка-сходознавця Агатангела Юхимовича Кримського (1871–1942). Кримський досконало знав десятки мов — східних і західних, — проте ніколи те знання не залишалося виключно книжковим. Ще мій дід розповідав, як улітку на базарі у Звенигородці він неодноразово зустрічав літнього інтелігентного чоловіка з борідкою та в окулярах з круглими скельцями, який уважно прислухався до народної розмовної мови. Подеколи він запитував у селян значення окремих побутових слів, щось ретельно записував до свого нотатника. Особливо цікавився влучними українськими прислів’ями, дотепними виразами, анекдотами, оповідками.

Після закінчення Колегії Ґалаґана жага до Сходу привела Кримського до Лазаревського інституту східних мов у Москві. З цим закладом пов’язано майже 30 років його активного науково-педагогічного життя (1889–1918). Там Кримський отримав ґрунтовний вишкіл орієнталіста, а пізніше став професором. Основними дисциплінами для нього були арабська філологія, іслам та арабська література. Крім того, він вивчив перську мову й літературу, а також турецьку мову та літературу (1889–1892). По закінченні курсів в інституті А. Кримський, не пориваючи з україністичними захопленнями, пройшов повний курс славістичних студій на історично-філологічному факультеті Московського університету (1892–1896).

Завершивши навчання в університеті, Кримський дістав від Лазаревського інституту дворічний грант, який використав для поїздки до Бейрута (1896–1898), що дало йому можливість безпосередньо познайомитися зі східним життям та культурою. Потрапивши ще молодим у 1896 році на наукове стажування до Леванту (сучасні Ліван, Сирія та прилеглі арабські держави Середземномор’я), Кримський активно почав вивчати народно-розмовне мовлення.

За час викладання в Лазаревському інституті східних мов Кримський написав і видав цілу бібліотеку академічних підручників із філології та історії народів Близького Сходу. Серед них є праці про Коран, мусульманство, курси історії й літератури трьох головних близькосхідних народів: арабів, персів і тюрків.

Загалом, життєвий, науковий і педагогічний шляхи А.Ю. Кримського можна розділити на два періоди: перший — московський, довший (29 років: 1889 — осінь 1918) і другий — київський, коротший (23 роки: після переїзду вченого восени 1918 р. до Києва). Перший період пов’язаний із Лазаревським інститутом східних мов, київська доба невіддільна від української Академії, у якій Кримський виконував керівні функції як неодмінний секретар (до 1928 р.) та як голова Першого (Історично-філологічного) відділу (до 1929 р.).

Назва першого періоду «московський» до певної міри є умовною оскільки Кримський, перебуваючи в Москві, залишався тісно пов’язаним із діячами української культури і літератури, писав художні твори, займався перекладами на українську мову. Формування його світогляду, наукових принципів та художньої творчості не можна відривати від сприятливого впливу видатних діячів культури Івана Франка та Лесі Українки і неможливо зрозуміти поза інтелектуальним середовищем української інтелігенції наприкінці XIX ст. та в передреволюційні роки.

У Москві А.Ю. Кримський став найяскравішим представником нової школи російського сходознавства на межі двох сторіч. У 1892 р. він блискуче закінчив курс спеціальних класів Лазаревського інституту східних мов із правом на чин Х класу. Такий диплом видавався тільки тим студентам, хто відмінно завершував повний курс, а представлені ними дипломні праці по одній зі східних мов одержували схвалення вченої ради Інституту. Праця А.Ю. Кримського називалася «Переклад і тлумачення філософського трактату Аль-Фарабі: головні питання філософії». Закінчивши додатково у 1896 р. історико-філологічний факультет Московського університету, А.Ю. Кримський отримав широку історико-філологічну і спеціальну сходознавчу освіту, вирізнявся неосяжною науковою ерудицією і блискучим знанням східних та європейських мов. Природно, що саме йому як стипендіатові Лазаревського інституту було виділено кошти для стажування на Сході.

Звертає на себе увагу одна особливість наукового відрядження А. Кримського. Такі відомі сходознавці, як Болдирєв, Петров і навіть учитель Кримського — Міллєр, для завершення сходознавчої освіти зазвичай їхали до Франції, Німеччини, Англії. Кримський же поїхав до маловідомого тоді Лівану. Це свідчило, передусім, про те, що московська школа сходознавства стояла на рівні світової орієнталістики свого часу, а  наукова й педагогічна орієнтація Лазаревського інституту скеровувалася на вивчення мов, літератур, історії сучасного Сходу, політичного положення, життя народів Османської імперії, Ірану. Тому для вдосконалення сходознавців посилали вже не в Європу, а в турецькі й арабські провінції і міста Османської імперії та Ірану.

Архівні документи та епістолярна спадщина Кримського свідчать, що роки перебування за кордоном були часом інтенсивного вивчення особливостей літературної арабської і турецької мов, народних говірок, живого мовлення, збирання польових матеріалів. Отже, Кримський одержав не лише блискучу теоретичну підготовку, а й пройшов прекрасну практичну школу.

У 1899 р. на Східному факультеті Петербурзького університету А. Кримський одержав звання магістра арабської словесності. Однак його викладацька діяльність почалася ще в 1898 р., коли «рішенням Ради спеціальних класів Лазаревського інституту Кримському було доручено для набуття досвіду прочитати чотири лекції з арабської мови та словесності на I–ІІІ курсах спеціальних класів Лазаревського інституту з числа лекцій професора арабської словесності і викладача арабської практики». Перший досвід викладання, поза сумнівом, виявився вдалим, і вже в 1900/01 рр., заступаючи посаду екстраординарного професора арабської словесності, А. Кримський вів заняття на всіх трьох курсах спеціальних класів Лазаревського інституту. Він читав курс семітських мов, їхню класифікацію, історію семітських мов, з більш докладним викладом історії арабської мови (I курс). На II курсі він читав курс історії Корану, середньовічну арабську літературу, що включала «історію літератури граматичної, лексикографічної; літературу медичну і філософську». III курс приділявся арабській поезії, її історії, читанню зразків, з поясненням найважливіших поетичних розмірів.

Крім курсу арабської словесності, професор А. Кримський систематично упродовж двадцяти років вів курс історії Сходу, спочатку разом із професором В. Гер’є, а пізніше з професором В. Міллєром. У 1912 р. Інститут оголосив конкурс «для заняття вакантної екстраординарної кафедри історії Сходу (іслам і араби, Персія і Туреччина, східне питання)...», і, природно, що цю посаду обійняв професор Кримський, оскільки саме він упродовж тривалого часу, ведучи курс історії Сходу, читав історію країн Близького і Середнього Сходу.

У 1915 р., після смерті академіка Ф. Корша, було вирішено частину його курсу з перської літератури передати А. Кримському. Таким чином, протягом декількох років А. Кримський у стінах Лазаревського інституту фактично вів курси на трьох різних кафедрах: арабської словесності, перської словесності та історії Сходу.

Однак, педагогічна робота — це лише один бік діяльності Кримського. Викликає глибоку повагу і подив й інший аспект його діяльності. За дуже короткий термін ним були підготовлені навчальні посібники, які майже цілком забезпечили викладання арабської, перської, турецької словесності, історії мусульманства та низки дисциплін курсу історії народів Близького та Середнього Сходу. Досить сказати, що в 1910 р. до списку рекомендованої навчальної літератури не було включено жодного західноєвропейського видання, оскільки курс арабської мови й літератури майже цілком забезпечувався інститутськими публікаціями, передусім посібниками й дослідженнями А. Кримського. Тільки з арабістики та семітології до 1910 р. були видані такі його праці, як «Нарис розвитку суфізму» (1895), «Мусульманство і його будучність» (1899), «Лекції з Корану», «Лекції з історії семітських мов», «Семітські мови і народи Т. Ньольдеке» в обробці Кримського, вийшли кілька випусків «Джерел для історії Мохаммеда і література про нього», «Арабська поезія в нарисах і зразках», «Історія мусульманства». І це далеко не вичерпує список його публікацій. Потрібно відзначити ще одну важливу рису науково-педагогічної діяльності А. Кримського. Він забезпечив посібниками і матеріалами не лише ті курси, які вів систематично, й підготував і видав значну кількість праць із іраністики і тюркології. У 1900 р. вийшли «Лекції з історії Ірану». Через три роки було видано: «Історію Персії, її літератури і дервішської теософії», «Історію Туреччини і її літератур від розквіту до початку занепаду» та ін.

Такий діапазон наукових інтересів Кримського, його рідкісна працьовитість, цілеспрямованість, яскравий талант популяризатора спонукали академіка І. Крачковського написати в «Нарисах з історії російської арабістики»: «Кримський — славіст і сходознавець (арабіст, іраніст і тюрколог) — мав неабиякий літературний хист, був великим українським письменником і поетом, але значну частину свого життя присвятив викладанню і популяризації. Більшість сходознавчих робіт і виникло в нього з прагнення задовольнити потреби своїх студентів; поступово і швидко ним була створена ціла бібліотека...».

У 1903 р. студент Лазаревського інституту Борис Міллєр видав цікаву оригінальну книгу «Турецькі народні пісні з нотами, текстом і перекладом пісень». Фактично, це була колективна праця, розпочата з ініціативи А. Кримського. Ним, зокрема, написано вступ і критико-бібліографічний огляд літератури дослідження. Цікавою є сама історія появи цих записів. Б. Міллєр відпочивав у 1901 р. у Сочі, де і познайомився з «мандрівним музикантом з Константинополя». З’ясувалося, що співак (його прізвище було Петросянц) записував пісні різних національностей, але найбільше — турецьких, і зібрав їх кілька товстих зошитів. За порадою Кримського, котрий теж відпочивав на кавказькому узбережжі, Міллєр попросив Петросянца відібрати «десятка два справді турецьких народних пісень...». Далі Міллєр пише, що «музикант цілком зрозумів моє бажання, переписав тексти пісень у вірменській транскрипції, що, на його думку (цілком справедливу), більш придатна для турецької мови, чим арабська абетка», і супроводив текст пісень нотними записами музики. «На закінчення вважаю потрібним, — писав Б. Міллєр, — висловити свою подяку проф. А. Кримському, котрому належить ініціатива в придбанні цих записів...».

Разом із Ф. Коршем і С. Саковим А. Кримський допоміг видати студентську працю випускника Лазаревського інституту І. Лаптєва з казахської мови. Професор Кримський редагував монографію «Нарис літературної діяльності казанських татар», написану тоді ще студентом спеціальних класів, згодом найбільшим фахівцем з чуваської мови М. Ашмаріним.

А. Кримського вважали своїм вчителем і з вдячністю згадували про нього всесвітньо відомий іраніст Володимир Федорович Мінорський та видатний тюрколог академік Омелян Йосипович Пріцак. Серед учнів Кримського слід також назвати арабіста професора Харлампія Карповича Баранова, автора неперевершеного досі арабсько-російського словника.

У дореволюційні роки А. Кримський був найвидатнішим сходознавцем московської школи. Саме він визначав наукову й педагогічну спрямованість спеціальних класів Лазаревського інституту. Його праці того часу займають виняткове місце не лише у вітчизняній, а й у світовій орієнталістиці. Немає іншого такого вченого, який би створив стільки наукових посібників, підготував курси з історії країн Сходу, історії мусульманства, історії літератур народів цілого регіону — Близького і Середнього Сходу. З цього погляду науково-педагогічна спадщина Кримського у світовому сходознавстві – явище воістину унікальне.

Дореволюційна література подавала образ А. Кримського як вченого-пустельника, кабінетного вченого, що є цілком помилковим. Рацію мав дослідник творчості Кримського О. Бабишкін, коли писав, що «говорити про Агатангела Кримського як про кабінетного вченого – значить не сказати нічого». Більш того, це означає спотворити імідж видатного вченого, блискучого популяризатора науки, великого організатора, великого художника слова і педагога, що виховав цілу плеяду першокласних сходознавців.

Коли гетьманом Павлом Скоропадським була заснована Українська Академія Наук, А. Кримського запросили на її неодмінного секретаря. Він переїхав до Києва, де започаткував наукове сходознавство, керуючи водночас академічною україністикою. Тоді вийшли українською мовою — у переробленому вигляді — його історії Персії і Туреччини. На жаль, в Україні він міг керувати Академією та плідно працювати як вчений тільки у 1918–1928 рр. З 1929 р. почалися його переслідування, що завершилися арештом, ув’язненням та смертю у січні 1942 р.

Учений на практиці намагався втілювати свою орієнталістичну концепцію в життя, не залишаючи літературну творчість, пов’язану зі Сходом. А. Кримський, що був одним із активних натхненних класиків українського мистецтва слова в часи його найвищого розквіту на межі XIX–XX ст., був водночас витонченим всебічним знавцем класичної арабської та перської не лише літератур, а й цілісних культур. Цей рідкісний хист дав Кримському можливість відчувати та творити гармонічно і паралельно у двох площинах поетичного мислення. «Пальмове гілля» Кримського-поета — це своєрідний жанр. Поодинокі його поеми і цикли — це не тільки художні переклади. Це «орієнтально» інспіровані і, крім того, структурно «по-орієнтальному» відчуті перлини українського ліричного генія. «Пальмове гілля» — це також своєрідний жанр у світовій літературі. Професор Чікагського університету Ярослав Стеткевич, глибокий знавець арабської поезії, дійшов висновку, що тільки «Західно-Східний Диван» Йоганна-Вольфганга Ґете може конкурувати з цією ліричною перлиною А. Кримського.

Поза тим, щоб винести організаційний тягар в Академії наук, А. Кримський працював 18 годин на добу, адже творити фундаментальну науку у часи громадянської війни та після неї було справою нелегкою. Однак усі ці труднощі Агатангел Юхимович намагався подолати і часто мав успіхи.

Агатангел Юхимович був передусім філологом-арабістом та ісламознавцем, глибоко обізнаним з арабською духовною та світською літературою, а також із працями середньовічних арабських істориків. Крім того, його улюбленим предметом була середньовічна перська література та історіографія. Не мав такої ерудиції, як Агатангел Кримський, у названих літературах і жоден із нових істориків Османської імперії.

Головною типовою прикметою його наукових праць, що, зокрема, помітна у перевиданій Інститутом сходознавства НАН України праці «Історія Туреччини», є велика увага до джерел як східних, слов’янських, так і західних. Він постійно цитує або стародруки XVI ст., або видання даного джерела, подає дату його написання, а також часто коротку, але вдалу його характеристику. Далі він подає нову анотовану критичну бібліографію.

У XV–XVI ст. західноєвропейські дипломати та мандрівники активно цікавилися розвитком Османської держави, яка почала загрожувати Європі. Знаючи досконало латину, італійську та французьку мови, А. Кримський кохався у письменах ХV–ХVІ ст. західноєвропейських авторів. Він мав дуже цінну колекцію таких стародруків, що, на жаль, загинула. На особливу увагу заслуговують звіти венеціанських резидентів у Царгороді, що їх Кримський дуже вдало використав у своїх розвідках.

На прикладі «Історії Туреччини» Кримський унікально поєднував у собі знання і досвід багатьох наукових дисциплін, зокрема арабістику, іраністику, тюркологію, славістику та оксиденталістику. За часів роботи вченого над своєю книжкою у самій Туреччині національна історіографія лише зароджувалася. Крім того, Кримський відрізнявся від багатьох сучасних йому істориків Туреччини ще й тим, що наголошував на тих рисах османів та їхньої держави, які він вважав позитивними. Таким ставленням наповнені і всі інші його праці з орієнталістики.

Однак насувалися трагічні роки — 1928, 1929, а за ними — ще страшніші тридцяті. Почалася планова акція ліквідації фундаментальної української науки. Гірка чаша випала і на долю А. Кримського: його було усунено від праці свого покликання. Не зважаючи на те, що 3 травня 1928 р. члени Академії одноголосно переобрали Агатангела Юхимовича на посаді неодмінного секретаря, уряд не затвердив його на ній. Восени наступного року (1929) А. Кримський мусив залишити головування Історично-філологічним відділом Академії; секретар відділу академік Сергій Єфремов був тоді ж заарештований як голова неіснуючої, так званої, націоналістичної організації «Спілки Визволення України» (СВУ). Згодом Кримський стає свідком, як одна за одною ліквідовуються створені ним з такими зусиллями і любов’ю сходознавчі установи і, нарешті, його гордість — Історично-філологічний відділ Академії. Остання його наукова праця в УАН вийшла у 1930 р. Науковцю заборонили мати аспірантів. Паралельно тривав процес фізичного знищення діячів української літератури та науки.

У 1936–1937 рр. про існування А. Кримського згадали нарешті в Інституті мовознавства. Викладати не дозволили, але дали змогу навчати аспірантів. А в 1939–1941 рр., коли була приєднана Західна Україна і Львів, А. Кримський знадобився для відряджень до визволених земель у ролі корифея української радянської науки та живого доказу її високого рівня.

Справді, кожна з його подорожей до Львова сприймалася там, як велике свято, а Агатангел Юхимович — як тріумфатор. Саме у Львові Кримський познайомився зі своїм останнім аспірантом, а з часом сходознавцем міжнародного рівня і гідним продовжувачем справи його життя — Омеляном Пріцаком (1919–2006). В наші дні завдяки зусиллям талановитого учня в системі НАН відроджено Інститут сходознавства, який носить ім’я А. Кримського.

Геній не підвладний часові. Справа Агатангела Юхимовича Кримського не загинула. Вона живе і плідно розвивається у самовідданій праці його послідовників. Ім’я видатного вченого увіковічено в назві Інституту сходознавства НАН України з відділенням у Сімферополі, щорічних міжнародних наукових читаннях імені А. Кримського, яких уже відбулося 16, Премії НАНУ, що носить його ім’я, лауреатами якої стали талановиті вчені-орієнталісти — нащадки великого вчителя.

* * *

Вивчення арабської мови в дореволюційній Росії, як і у всій Європі, як правило, зводилося до засвоєння класичної арабської мови та її сучасної форми — арабської літературної мови. Живе народне мовлення у навчальних та дослідницьких планах сходознавчих центрів того часу відображення не знаходило, передусім, через орієнтацію європейської і російської орієнталістики на національну арабську традицію, яка не лише ігнорувала вивчення живого мовлення, а й розглядала його як «псування» класичної арабської мови — мови Пророка. В свою чергу європейське і російське сходознавство, виховане в дусі такого ставлення до живого мовлення, не мало відповідних внутрішніх резервів для виходу з цього зачарованого кола.

Уперше такий стан речей цілком усвідомив саме А.Ю. Кримський, який виступив піонером у вивченні живих арабських діалектів. Ця грань його наукового таланту та безумовний пріоритет у розробці низки питань арабської діалектології, які фактично раніше не порушувалися в дореволюційному російському сходознавстві, порівняно маловідомі.

Інтерес до арабської діалектології значною мірою стимулювався науковим відрядженням А.Ю. Кримського до Лівану й Сирії в 1896–1898 рр. «З перших же днів я ревно прийнявся вивчати живу мову. Виявилося, що починати було необхідно з вимови, — писав А.Ю. Кримський до Москви професорові В.Ф. Міллєру, — і Ви не можете собі уявити, скільки часу й зусиль потратив я на опанування звуків «’айн» і «ха’» (...). Перший місяць я щоденно не менше як годину виділяв на вправи з вимови цих звуків, а в свята — навіть по кілька годин». Цю думку він розвиває у звіті з Бейрута в травні 1897 р. директорові Лазаревського інституту Г.І. Кананову: «Почасти з бажання скористатися нагодою для вивчення арабської діалектології, почасти навіть через практичну необхідність я насамперед приступив до вивчення живої арабської мови». «Я також багато записую, — продовжував учений в іншому листі. — Особливо багато вдається мені чути прислів’їв: тутешні жителі пересипають ними свою мову, через два роки набереться ціла книжечка». «Араб-сірієць (...) понад усе цінує афоризми, влучне слово і т. п. Прислів’я для нього є більшим доказом, ніж найправильніший силогізм».

Влітку 1897 р. А.Ю. Кримський пише тому ж Кананову: «Прислів’я я збираю дуже ретельно. Довідавшись про це моє заняття, до мене постійно приходять люди з прислів’ями». Через півтора роки перебування на Сході А.Ю. Кримський повідомляє, що зібрав їх уже понад дві тисячі.

Молодого вченого захоплює невичерпність арабських діалектів, зокрема сирійського, і наприкінці перебування на Близькому Сході він приступає до написання дисертаційного дослідження «Про народну словесність сирійських арабів», основу якого складає мовний матеріал, узятий не з інших рук, а зібраний самим ученим. На жаль, подальша доля цієї праці невідома; мабуть, задум її здійснення не був реалізований. Документи, що стосуються її, розпорошені в різних чернетках, окремих примітках, певною мірою використані в окремих працях ученого. Арабські прислів’я, приказки, анекдоти й казки в народній передачі з частковим перекладом російською мовою А.Ю. Кримського, Б.С. Блюма та Т.Г. Кезми зберігаються в Інституті рукописів Національної бібліотеки НАН України ім. В.І. Вернадського, ф. І під номерами 25135, 25097, 25110, 25161, 25140, 25222, 25113, 25083. «Матеріали для вивчення мови й етнографії Сирії» містять чорновий рукопис, ф. І 25167, опис Лівану — рукопис, ф. XXXVI 28, додаток до праці «Семітські мови й народи» — рукопис, ф. XXXIV 35 тощо.

Для записів прислів’їв, приказок, анекдотів та казок А.Ю. Кримський розробляє власну фонетичну транскрипцію на базі російського алфавіту з доданням графем із грецького, латинського та арабського алфавітів для точнішого відтворення звуків, відсутніх у російській мові. Тим самим учений виявляє воістину науковий підхід до вивчення одного з найскладніших розділів арабської граматики — фонетики, яка спиралася традиційно на книжкову письмову норму класичної арабської мови, але не на живі говірки. Щодо методики такий підхід не мав попередників і зберігає своє значення й сьогодні.

Система фонетичної транскрипції для сирійського діалекту, яку вчений поширює і на опис інших арабських діалектів, в єдиному уніфікованому вигляді в його працях детально ніде не пояснюється, але її можна легко реконструювати на підставі записів діалектних текстів, виконаних А.Ю. Кримським.

Якщо варіювання консонантів у сирійському діалекті з тією чи іншою мірою похибки відтворюється арабською графікою, то варіювання якості голосних на письмі фактично не відтворюється зовсім. Тому з метою передачі особливостей вимови діалектних голосних А.Ю. Кримський розробив розгалужену систему вокалізму, яка містить спеціальні знаки.

Крім того, напівредуковані «неповнокількісні» фонеми (призвуки) А.Ю. Кримський фіксує літерами меншого розміру, піднятими над рядком, [наприклад: «Шу бйылы’ ыл-кялб мын ыл-бахар? (літ. ма йалукку-л-кялб мін аль-бахр) «Чи багато вип’є собака з моря?» — Так кажуть про слабкого ворога, який нападає на багато сильнішого»].

Користуючись власною системою фонетичного запису, А.Ю. Кримський скрупульозно зазначає всі особливості розмовного мовлення. Здебільшого він намагається знаходити відповідники й паралелі в арабській літературній мові, які подає поряд в арабській графіці. Так досягається більша наочність прикладів, що демонструють діалектні мовні факти в порівняльно-зіставному контексті з літературними варіантами. Для діалектологічних студій, крім власних записів, А.Ю. Кримський активно залучає фольклорні та інші матеріали, опубліковані європейськими орієнталістами, апробуючи їх у власному мовному оточенні. При цьому вчений повсякчас уточнює і виправляє записи попередників. Так, в авторитетній на той час фундаментальній праці К. Ландберга «Прислів’я і приказки Сирії» А.Ю. Кримський фіксує чимало неточностей і навіть помилок, пов’язаних, зокрема, з постійним неправильним уживанням форми теперішньо-майбутнього часу, яку К. Ландберг ототожнює з літературною формою, а не з широковживаною, специфічно діалектною з преформантом б.

А.Ю. Кримський узагалі влучно відзначає занадто літературизовану фіксацію К. Ландбергом народнорозмовних виразів, особливо спосіб їхньої вокалізації: «Кюлл ылсан б’инсан» (а не: кулл лісан биинсан, як у К. Ландберга) — «Скільки людина знає мов, стільки людей у ній міститься»; ылсанак — хсанак: ын сунту — санак, ын хынту — ханак (а не: лісанак — хосанак: сунту — санак, хунту — ханак, як у К. Ландберга) — «Твій язик — твій кінь: якщо ти стерегтимеш його, — він стерегтиме тебе, якщо ж ти зрадиш його — він зрадить тебе». — Форму хунту слід вживати не з даммою, а з кясрою (чисте ы): хынту — так правильніше (чув від Аттаї старшого)» тощо.

Метод апробації на місцевому мовному ґрунті А.Ю. Кримський застосовує і до матеріалів, зібраних європейськими дослідниками в інших діалектних континуумах, наприклад, Джоном Буркхардтом у Єгипті. У цьому випадку увагу дослідника привертає поширеність тих чи інших ідіом в усьому арабському світі та порівняльні діалектологічні спостереження, для чого тексти Дж. Буркхардта, записані в літературному варіанті арабською графікою, А.Ю. Кримський подає в фонетичній транскрипції з вокалізацією для сирійського діалекту: «Жозі бйікзеб ’аліййі у ана быкзеб ’а ж-жіран» (літ. завджі йакзіб ’алеййа ва ’ана ’акзаб ’аля-л-джіран) — «Мій чоловік бреше мені, а я брешу сусідам» (тобто дію відповідно до того, як мене вчать); Зад бу т-тын балле у бу т-танбур нагми (літ. зада фі-т-тамбур нагма) — «Він додав у болото води, а барабанові — мелодії» (тобто справа стала ще гіршою); Бйі’алле’мытыл ыради (літ. ’а’лак мін курад) — «Чіпляється, мов кліщ».

Приклад оригінального комплексного підходу до дослідження живого народного мовлення демонструє А.Ю. Кримський у вже згадуваній праці «Матеріали для вивчення мови й етнографії Сірії», яка має підзаголовок «Населення й природа країни в її прислів’ях та приказках. Тексти, переклад і пояснення з вступом». Учений дає добірку крилатих народних висловів, які містять послідовно назви всіх місяців року з початку до кінця, численні реалії місцевого побуту з етнолінгвістичним коментарем.

«’Ыбын ’аммі, йа ’Адар! ’Арба’а мынні у тлат мыннак — та нхутт ш-шех бит-таннур ул-’ажуз би-л-канун — [Говорить лютий березню]: «Брате мій двоюрідний, березню. Чотири [дні] моїх та три твоїх — це такі, що (ними) ми загонимо [власне: покладемо] діда до кабиці, а бабу — до печі». — Кінець лютого й початок березня вважаються найхолоднішою порою внаслідок північного вітру с-самаві (літ. ас-самаві), букв. «небесний», який дме протягом кількох днів. Ці дні, тобто кінець лютого й початок березня називаються мыста’рдат (літ. Мустакрадат) — позичені, або «взяті в борг». Таннур — це вогнище, вирите в землі, кабиця. Канун — звичайна сирійська піч (найчастіше, в селах і гірських місцях, оскільки в прибережних містах повсюди в кухні немає нічого, крім переносної жаровні»; ман’ал); канун влаштовується посеред кімнати на підлозі, звичайно з каміння, тому що з дерева підлоги не стелять; складається канун з неглибокої, але досить широкої виїмки, або поду (харун), на який поставлено вогнище — мо’ди (літ. мавкида), яке складене з каміння у вигляді дуги або підкови; ніякої труби не прийнято, тому що дим виходить з вікна або осідає на стелі. Іноді піч складається тільки з одного харуна, без мо’ди, але тоді вона вже не називається кануном, а просто харуном».

Коментарі А.Ю. Кримського до приказок нерідко супроводжуються посиланнями на осіб, від яких вони записані («від горянки, яка про те знає, що таке сузір’я Риб») з метою точнішої диференціації різних говірок, а іноді й ідіолектних курйозів, викликаних диглосією: «Бен Тишрін у Тишрін — сеф тані (варіант сейфан тані) = «Між жовтнем і листопадом — друге літо». — Пор. у росіян «бабине літо» і фр. L’été de la St. Martin (...). Вимова «сейфан» з танвіном є спробою похизуватися і переробити приказку на літературний кшталт. Але як майже завжди трапляється з малограмотними сирійцями, розмовна мова яких не має відмінків, відмінок тут вжито знахідний, а не називний».

Як свідчать наведені приклади, дослідження арабських діалектів А.Ю. Кримський поєднував із лінгвокраїнознавчим підходом, який учений почав застосовувати задовго до його поширення.

Наприкінці І ст. гіджри араби-завойовники встигли вже широко розселитися на величезній території новоутвореного халіфату. На думку А.Ю. Кримського, констатувати існування вульгарного просторіччя з численними відмінностями від класичної арабської мови досить легко знову-таки на підставі писемних пам’яток або свідчень істориків і філологів. Укладач анекдотів про напівлегендарного арабського філолога Абу аль-Асвада Хаджжадж, розмовляючи з ученим Ша’бі і бажаючи знати, яку той отримує платню, запитав його: Кям ’ата’ак? («Скільки становить твоя платня, жалування?»), поставивши останнє слово в знахідному відмінку замість необхідного тут називного: Кям ’ат’укя? — Алфейн («дві тисячі»), — відповів, порушуючи граматику, Ша’бі (замість ’альфані), тобто так, як прийнято в розмовному народному мовленні й зараз.

Важливі спостереження над діалектними явищами, що знайшли відображення в класичній арабській мові, А.Ю. Кримський збирав увесь час. Про це свідчать матеріали окремих рукописних документів, фрагменти чернеток і випадкові записи, на зразок розрізнених аркушів, каталогізованих під назвою «Нотатки з арабської мови». У них А.Ю. Кримський фіксує, наприклад, уживання у аль-Ісфагані (897–967) замість літературного питального займенника маза (ма)? «що?» розмовного еш (Кітаб аль-Агані, XX, 10:20), який, між іншим, наявний і в окремих рукописних редакціях «1001 ночі», а також добре відомий у сучасному єменському діалекті. Тут же зібрані цікаві приклади «плутання» л та н, яке вчений спостерігає в закінченнях розмовних форм: «класична мова — ваді «долина» (сирійський діалект — хам) аравійський діалект — «халь» («вовча долина»); лиззан/лиззаль («трава очеретяного типу») в сучасній мові». Таке варіювання н/л на початку слів А.Ю. Кримський вважає реліктом давньої семітської вимови: «порівняй Геродотове (вульгарно-вавілонське) Лабиніт і клинописне Набу-наід» (Набонід — останній цар Вавілонії, 556–539 рр. до н. е. — В. Р.).

Преформант ’ам, широковживаний у сучасному сирійському діалекті для утворення форми теперішнього тривалого часу, А.Ю. Кримський також вважає явищем архаїчним, знаходячи докази в писемних пам’ятках класичної мови. Наприклад, за свідченням знаменитого автора макам аль-Харірі (1054–1122), в давньоєменській мові говорили «’ам нахно надрибу» замість «надрибу». Ще архаїчнішою вважає дослідник вимову означеного артикля -ал арабської літературної мови, як -ыл у сирійському діалекті, фіксуючи це явище вже у набатейців.

Виходячи з аналогічних прикладів, А.Ю. Кримський робить висновок, що арабські діалекти, безумовно, побутували задовго до класичної мови, яка пізніше внаслідок існування писемної форми стала перепоною на шляху до їхнього розвитку. «Адже добрий мусульманин під час щоденної молитви промовляє, дуже навіть часто, принаймні коротенькі цитати з Корану, з цією священною законодавчою книгою, крім того, йому й в усіх життєвих випадках доводиться мати справу (...), тому численні слова й вирази цієї класичної чи напівкласичної мови перейшли в народну мову з дотриманням більшою чи меншою мірою правильної форми, так що народна мова не могла не наслідувати класичний спосіб висловлювання; так само латинська мова — мова церкви, науки й державних справ — ще до Відродження справляла значний вплив на живі романські мови, а церковнослов’янська – на православні слов’янські».

У свою чергу і класичний варіант арабської мови не міг не зазнати змін «і мимовільним одхиленням в бік живої обихідної балачки, коли не в царині склонінь та спряжень, то в царині синтаксису та добору слів. Тим-то письменська (мертва) мова, прим., у сучасних нам арабів дуже не скидається на мову коранську (дарма, що коранську мову ставлять собі за зразок), ба навіть на мову класично-халіфатську. Більше-менше, настільки не скидалася письменська церковнослов’янська мова у староруських книжників епохи Петра Могили на справжню старослов’янську мову часів Кирила з Мефодієм, або латина середніх віків — на римську».

* * *

З-поміж діалектних народно-белетристичних творів, що складають духовно-естетичну сутність арабських народів у XVI–XVIII ст., продовжуючи живити її й досі, на першому місці стоїть збірка казок «1001 ніч». Ці, так звані, переважно, «арабські казки» дали світову славу всій арабській літературі більше, ніж будь-який інший класично-літературний чи високо науковий арабський твір.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.