Джордан Роберт

Колесо Часу. Вогні небес : роман : Кн. 5 / Роберт Джордан ; пер. з англ. Г. Г. Михайловської. — Тернопіль : Видавництво Богдан, 2023.  — 896 с.

ISBN 978-966-10-8610-3

Розкололася Біла Вежа, що завжди здавалася непохитною. Владу захопила Елайда, а упокореним Суан та Леане вдалося втекти. Тепер вони разом із Мін та Лоґейном мандрують із країни в країну, намагаючись відшукати місце, де збираються, щоб чинити опір Елайді, бунтівні Айз Седай. А далеко на заході, маючи таку ж мету, мандрують Найнів та Елейн із вірними Томом Мерриліном і Джюліном. Згодом до них долучається ще одна дуже незвична супутниця... Мандрує Аїльською пустелею Ранд, мужніючи на очах. Тепер усі, і прихильники, і вороги, готові визнати в ньому Відродженого Дракона — усі, але не Куладін, вождь клану Шайдо. Попереду у Ранда битва з Шайдо, битва з Відступниками і, звісно ж, Тармон Ґай’дон — Остання битва...

Copyright © 1993 by The Bandersnatch Group, Inc.

© Г. Г. Михайловська, переклад, 2022

© О. С. Кіналь, обкладинка, карти, 2022

© Видавництво Богдан, виключна ліцензія на видання, оригінал-макет, 2023

Robert Jordan. The Fires of Heaven
Copyright © 1993 by The Bandersnatch Group, Inc.

The phrase “The Wheel of Time” and the snake-wheel symbol are trademarks of Bandersnatch Group, Inc.

All rights reserved.

Interior art by Matthew C. Nielsen and Ellisa Mitchell

Переклад з англійської Галини Михайловської

Карти Олега Кіналя

Охороняється законом про авторське право.

Жодна частина цього видання не може бути відтворена

в будь-якому вигляді без дозволу видавництва.

Видавництво Богдан, просп. С. Бандери, 34а, м. Тернопіль, Україна, 46002.

Видавництво Богдан, a/c 529, м. Тернопіль, Україна, 46008.

У випадку побажань та претензій звертатися:
т/ф (0352) 520 607 office@bohdan-books.com

Інтернет-магазин «Видавництво Богдан»:
www.bohdan-books.com mail@bohdan-books.com

т. (0352) 519 797, (067) 350 1870, (066) 727 1762

Гуртові продажі: т/ф (0352) 430 046, (050) 338 4520

м. Київ, просп. Гагаріна, 27: т/ф (044) 296 8956; (095) 808 3279,
nk-bogdan@ukr.net

Мережа книгарень «Дім книги»: dk-books.com

т. (067) 350 1467; (099) 434 9947

Гаррієт.
Світло її очей є Світлом для мене

І з його явленням знову палає жахливий вогонь. Полум’ям беруться взгір’я, земля перетворюється на попіл. Людські хвилі котяться в нікуди, і минають останні години.

Мури зруйновано, завісу розставання піднято. Бурі лютують від обрію до обрію, і вогонь з небес очищає землю. І немає спасіння без знищення, і немає надії по цей бік смерті.

З «Пророцтва про Дракона».

Переклад приписують Н’Делії Басолейн,

Першій Дамі та Мечниці Рейдгена Хол Кушоне,

близько 400 П. С.

ПРОЛОГ

Падають перші іскри

Сидячи за просторим письмовим столом, Елайда до Авріні а’Ройган замислено розгладжувала на плечах довгий палантин, оторочений сімома різноколірними смугами, — палантин Престолу Амерлін. На перший погляд багато хто назвав би її вродливою; але вже з другого позирку було зрозуміло, що суворість — не випадковий гість на її обличчі Айз Седай, обличчі без віку. Сьогодні ж на лиці Елайди читалося й дещо інше: в її темних очах раз у раз спалахував гнів. Якщо лише хтось його помічав.

Вона майже не слухала жінок, що всілися на стільцях перед її столом. Сукні на них були різноманітних кольорів, від білого до темно-червоного, з шовку чи вовни, залежно від смаку власниці, але всі вони, крім однієї, мали на собі шалі, що належалися їм за етикетом: з вишитим Білим Пломенем Тар Валона на спині й з торочками, колір яких відповідав кольору їхньої Аджі — так, наче це було зібрання Ради Вежі. Вони обговорювали отримані донесення та чутки про події у світі, намагаючись відокремити факти від вигадок, прагнучи вирішити, як діяти Вежі; а от на жінку за столом поглядали нечасто. На жінку, якій вони присягнули коритися. Елайда не могла приділити всю свою увагу їхнім балачкам. Вони не знали, що насправді важливо. Чи радше знали, але боялися про це згадувати.

— В Шайнарі, без сумніву, щось відбувається. — Це сказала Денелл, невисока, постійно заглиблена у мрії Коричнева сестра, — єдина Коричнева з усіх присутніх. Зелені та Жовті теж мали лише по одній представниці, і всі три Аджі були цим аж ніяк не задоволені. Блакитних не було взагалі. І зараз великі сині очі Денелл замислено дивилися кудись углиб себе; на щоці у неї темніла чорнильна плямка, та вона цього не помічала. Її темно-сіра вовняна сукня виглядала доволі пожмаканою. — Ми отримуємо повідомлення про сутички. Не з траллоками і не з аїльцями, — хоча, схоже, набіги через Ніамські перевали почастішали. Сутички між шайнарцями. Незвична річ для Порубіжжя. Вони рідко воюють між собою.

— Якщо вони збираються влаштувати громадянську війну, то обрали для цього вдалий час, — холодно зауважила Альвіарін. Висока, струнка, вся в білому шовку, вона одна не мала на собі шалі. На її плечах лежав палантин Хранительки, також білий, вказуючи на те, що вона походить з Білої Аджі. Не з Червоної, колишньої Аджі Елайди, як це мало би бути згідно з традицією. Білі й завжди вирізнялися холодністю. — Траллоків наче лизь злизав. Усе Гнилолісся виглядає таким спокійним, що його могли б охороняти два фермери та послушниця.

Теслін кістлявими пальцями перебирала папери у себе на колінах, утім, не дивлячись на них. Червоних сестер тут було аж чотири, більше ніж інших, і Теслін, одна з них, суворістю поступалася хіба самій Елайді. А от красунею її ніхто ніколи не назвав би.

— Краще, мабуть, щоб Гнилолісся не було таким тихим, — промовила вона з сильним ілліанським акцентом. — Саме сьогодні вранці я отримала повідомлення, що маршал-генерал Салдеї вирушив із військом у похід. І не до Гнилолісся, а у протилежному напрямку. На південний схід. Він ніколи б на це не наважився, якби Гнилолісся не впало у сплячку.

— Просочилися чутки про Мазрима Таїма. — Альвіарін сказала це так, ніби говорила про погоду чи ціни на килими, а не про можливу катастрофу. Захопити Таїма коштувало величезних зусиль. І ще більших — приховати його втечу. Авторитет Вежі міг похитнутися, дізнайся світ про те, що Айз Седай не змогли втримати ув’язненого Лжедракона. — Схоже на те, наче королева Тенобія або Даврам Башир, — а може, і вони обоє, — не схильні вірити, що ми зможемо впоратися з ним знову.

При згадці про Таїма в кімнаті зависла мертва тиша. Цей чоловік міг направляти — його саме везли до Тар Валона, щоб угамувати, назавжди відрізати від Єдиної Сили, коли він раптом звільнився. Але не тому всі присутні мовчали, наче язики проковтнули. Колись існування чоловіка, здатного направляти Єдину Силу, було рівнозначне найсильнішому прокляттю; Червоні сестри вбачали в полюванні на таких чоловіків головну мету свого життя, а всі інші Аджі допомагали їм у цьому, як могли. Одначе тепер більшість жінок, що сиділи перед столом, засовались на своїх стільцях, не дивлячись одна одній в очі. І все тому, що розмова про Таїма підвела їх надто близько до іншої теми, обговорювати яку їм не хотілося. Навіть Елайда відчула, як жовч підступає їй до горла.

А от Альвіарін, вочевидь, не відчувала такого небажання. Куточок рота у неї сіпнувся чи то в миттєвій посмішці, чи то в гримасі.

— Я подвою наші зусилля у тім, щоб схопити Таїма. А ще пропоную відправити радницею до Тенобії когось із сестер. Когось, хто знатиме, як долати вперту протидію, до якої схильна молода королева.

Інші теж поквапилися перервати паузу. Джоліне обсмикнула на тендітних плечах шаль із зеленими торочками, хоч і дещо силувано.

— Так. Треба, щоби поряд з нею була Айз Седай, здатна впоратися з Баширом. Він має величезний вплив на Тенобію. Треба, щоб він повернув військо туди, де воно зможе вийти проти Гнилолісся, якщо те прокинеться.

Її шаль розійшлася на грудях і відкрила надто глибокий викот сукні; блідо-зелений шовк щільно облягав її стан. І посміхалася вона надто часто, — і це не подобалося Елайді. Особливо часто посміхалася Джоліне чоловікам. Зелені завжди так роблять.

— Нам зараз тільки ще одного війська на марші не вистачає, — поспіхом додала Шемерін, Жовта сестра. Ця трохи пухка жінка так і не навчилася до кінця зберігати зовнішню незворушність, притаманну усім Айз Седай; навколо її очей не раз відчувалася тривожна напруга, а зараз це відбувалося ще частіше.

— І когось треба направити до Шайнару, — додала Джавіндра, ще одна Червона. Попри гладенькі щоки, її кутасте обличчя було жорстким і твердим — хоч цвяхи забивай. Голос її теж був різким. — Не подобається мені такий безлад у Порубіжжі. Ми не можемо допустити послаблення Шайнару, бо тоді туди вдеруться траллоцькі орди.

— Можливо, — кивнула Альвіарін, обмірковуючи цю пропозицію. — Але ми маємо агентів у Шайнарі... Червоних напевне, але, можливо, й інших?.. — Чотири Червоні сестри неохоче, ледь помітно нахилили голови; більше ніхто не кивнув. — ...Які можуть попередити нас, якщо цей брязкіт зброєю загрожуватиме перерости у щось серйозне.

Не було таємницею те, що всі Аджі, крім Білої, заглибленої в чисту логіку та філософію, яка більше, яка менше мали своїх спостерігачів та слухачів у всіх державах, — хоча мережу Жовтих інші вважали жалюгідною. Адже Жовті сестри не могли дізнатися нічого цікавого для себе про хвороби чи зцілення від тих, хто не міг направляти. Деякі сестри мали власні «очі та вуха», але зберігали їх у ще більшій таємниці, ніж агентів усієї Аджі. Мережа агентів Блакитних була найбільш розгалуженою: як уся Аджа, так і окремі Блакитні сестри мали скрізь безліч шпигунів.

— Щодо Тенобії та Даврама Башира, — продовжила Альвіарін, — ми погоджуємося, що сестри мають зайнятися ними? — Вона навіть не дочекалася, доки всі кивнули. — Добре. Вирішено. Мемара чудово підійде; вона не стане поділяти маячню Тенобії, проте водночас не дасть тій помітити повідець. Далі. Чи хтось має свіжі звістки з Арад Доману чи з Тарабону? Якщо ми щось не вдіємо тут найближчим часом, може виявитися, що Пейдрон Найол і білоплащники підім’яли під себе всі землі від Бандар Ібена до Берега Тіней. Еванеллайн, у тебе щось є?

В Арад Домані й Тарабоні вирувала громадянська війна, — а може, й щось гірше. Миру не було ніде. Елайда була здивована, що Айз Седай заговорили про це.

— Лише чутки, — відказала Сіра сестра. На ній була шовкова сукня такого ж кольору, як і торочки на її шалі, доброго крою і з великим викотом. Елайда часто думала, що цій сестрі треба було б піти до Зелених, — до такої міри вона переймалася своєю зовнішністю та вбранням. — У цих бідолашних землях майже всі перетворилися на біженців, а з ними й ті, хто повинен був надсилати новини. Панарх Аматера, вочевидь, зникла, — і схоже, що до цього могли докласти руки Айз Седай...

Елайда зіжмакала в кулаку краєчок палантина. На обличчі не ворухнувся жоден м’яз, але в очах спалахнув вогонь. Отже, з військом Салдеї вони все вирішили. Принаймні ця Мемара з Червоних; добре, що хоч так. Але вони навіть не поцікавилися її думкою. Самі все вирішили. Навіть приголомшливе припущення, що Айз Седай могли бути причетні до зникнення панарха — якщо це тільки не одна з тисяч неймовірних казочок, що доходять з західного узбережжя — не могло відвернути увагу Елайди від цього факту. Айз Седай розсіялися по всіх землях, від Аритського океану і до Хребта Світу, і ті ж Блакитні цілком могли щось утнути. Ще й двох місяців не минуло, відколи ці жінки, що сидять перед нею, склали присягу на вірність їй як уособленню Білої Вежі, а тепер вони ухвалюють рішення, навіть не дивлячись у її бік.

Кабінет Амерлін розташовувався на одному із середніх поверхів Вежі, але саме тут було серце Вежі, так само як і сама Вежа, зі стінами кольору вибіленої кістки, була серцем великого міста Тар Валон, що розкинулося на острові посеред ріки Еринін. А Тар Валон був, — чи мав бути — серцем світу. Ця кімната промовляла про владу, що її тримали у своїх руках господині цього кабінету, змінюючи одна одну впродовж тисячоліть. Про могутність свідчили й підлога з відполірованого червонокаменю, привезеного з Імлистих гір, і високий камін із золотавого кандорського мармуру, і стіни, викладені панелями зі світлого посмугованого дерева, різьбленими невідомими птахами та звірами більш ніж тисячу років тому. Високі аркові вікна дивилися на балкон, а далі — на приватний садок Амерлін. Вікна були забрані в рами з невідомого каменю, що виблискував, наче перлини. Такий камінь знайшли лише в безіменному місті, що опустилося на дно Моря Штормів під час Світотрощі. Кімната влади, — вона наче зберігала в собі відбиток усіх Амерлін, котрі змушували танцювати трони під їхню дудку ось уже майже три тисячі років. А вони навіть не подумали порадитися з нею.

Таке образливе ставлення вона помічала надто часто. А ще гірше, ще образливіше було те, що вони взяли на себе керування безтямно, — так, наче так і мало бути. Вони знали, як вона отримала палантин; знали, що це вони своєю підтримкою поклали його їй на плечі. Вона й сама знала це, знала занадто добре. Та вони зайшли надто далеко. Незабаром прийде час щось із цим робити. Та ще не зараз.

Вона привнесла у кабінет відбиток власної особистості, якомога сильніше змінюючи його. У кімнаті з’явився новий письмовий стіл з різьбленими потрійними кільцями, поєднаними між собою; важке крісло, на високій спинці якого просто над її темноволосою головою світився інкрустований кісткою Пломінь Тар Валона, схожий на гігантську білосніжну сльозу. На столі стали в ряд, рівновіддалені одна від одної, три лаковані скриньки алтарської роботи; в одній з них зберігалися найцінніші речі з її колекції різьблених мініатюр. Попід стіною у білій вазі на строгому цоколі стояв величезний букет червоних троянд, наповнюючи кімнату солодким ароматом.

Відколи Елайда стала Амерлін, ще не було жодного дощу, — але за допомогою Сили завжди можна отримати прегарні квіти, а квіти вона любила. Вони такі слухняні; їх так легко формувати і змушувати сяяти красою.

Одну зі стін прикрашали дві картини, розвішані так, щоб Елайда могла їх бачити, підводячи голову. Інші намагалися на них не дивитися; серед усіх Айз Седай, що приходили до кабінету Амерлін, тільки Альвіарін інколи позирала на них.

— Чи є якісь новини про Елейн? — невпевнено поцікавилася Андая. Ця невеличка, схожа на пташку жінка, друга з присутніх Сірих, мала сором’язливий вигляд — попри типове обличчя Айз Седай. Важко було повірити в її здібності посередника; а втім, вона була однією з найкращих у цій справі. — Чи про Ґалада? Якщо Морґейз дізнається, що ми загубили її пасинка, вона може знову почати ставити питання про свою дочку, адже так? А якщо вона дізнається, що ми загубили дочку-спадкоємицю, Андор може зачинитися для нас, — як і Амадиція.

Декілька Айз Седай похитали головами, бо новин не було, а Джавіндра промовила:

— У королівському палаці є Червона сестра. Вона стала Айз Седай нещодавно, тому легко може видавати себе за якусь іншу особу.

Вона мала на увазі, що на обличчі цієї сестри ще не стали помітними ознаки нев’янучості, котрі з’являються під час тривалого застосування Єдиної Сили. Якби стороння людина спробувала визначити вік жінок, що зібралися в кабінеті Амерлін, вона б сказала, що їм близько двадцяти, — і інколи помилилася б удвічі, а то й утричі.

— Ця сестра добре підготовлена, досить сильна і дуже спостережлива. Морґейз зараз із головою поринула у свої претензії на трон Кайрену. — Кілька сестер засовалися на стільцях, і, наче зрозумівши, що надто близько підійшла до слизького питання, Джавіндра поспіхом продовжила: — А ще більше її, вочевидь, цікавить її новий коханець, лорд Ґаебріл. — Губи її, і без того вузькі, стиснулися в нитку. — Вона геть втратила розум через цього чоловіка.

— Це він підживлює її інтерес до Кайрену, — зауважила Альвіарін. — А там ситуація майже така ж погана, як у Тарабоні та Арад Домані. Всі Доми змагаються за Сонячний трон, — і скрізь лютує голод. Морґейз здатна відновити лад; але для того, щоби зміцнити трон, їй знадобиться час. А доти у неї не вистачить енергії думати ще про щось, — навіть про дочку-спадкоємицю. Я доручила одній секретарці час від часу надсилати листи до Морґейз; ця жінка чудово підробляє руку Елейн. Цього має вистачити, доки ми знову не візьмемо Морґейз під надійний контроль.

— Хоча б її син у наших руках, як і раніше, — усміхнулася Джоліне.

— Ґавіна важко втримати в руках, — різко зауважила Теслін. — Цей його Молодняк влаштовує сутички з білоплащниками на обох берегах ріки. Ґавін часто-густо діє на власний розсуд, а не лише за нашими вказівками.

— Його буде взято під контроль, — відказала Альвіарін. Елайда починала вже ненавидіти цей одвічно холодний та розсудливий тон.

— Якщо йдеться про білоплащників, — докинула Денелл, — то схоже, що Пейдрон Найол проводить таємні перемовини, намагаючись умовити Алтару та М’юранді поступитися територіями Ілліану, — і таким чином завадити Раді Дев’ятьох вдертися в одну з цих країн, а то й в обидві.

Уникаючи краю прірви, жінки по той бік столу взялися жваво обговорювати нову тему. Чи не здобудуть Діти Світла надто великий вплив внаслідок перемовин лорда капітана-командувача? Чи не краще Вежі зірвати ці перемовини, а вже тоді втрутитися і взяти перемовини на себе?

Рот Елайди скривився в гримасі. За роки свого існування Вежі часто доводилося виявляти обачливість — багато хто її боявся, багато хто ставився до неї з підозрою, — але ніколи Вежа не боялася нічого й нікого. А тепер ці Айз Седай боялися.

Вона звела очі на картини. Одна складалася з трьох дерев’яних стулок, на яких було зображено Бонвін, останню Червону сестру, обрану Престолом Амерлін тисячу років тому, а також ті обставини, через котрі жодна Червона відтоді не отримувала палантин. Бонвін, висока, горда, віддає накази іншим Айз Седай маніпулювати Артуром Яструбине Крило; Бонвін, зухвала, нескорена, на білих стінах Тар Валона, взятих в облогу військом Артура; і, нарешті — Бонвін принижена, на колінах перед судом Ради Вежі, коли у неї відібрали палантин і жезл через те, що вона мало не призвела до загибелі Вежі.

Багато хто не міг зрозуміти, навіщо Елайда наказала дістати цей триптих з однієї з комор, де він припадав пилом багато років; якщо ніхто й не питав прямо, вона чула перешіптування. Вони не розуміли, що потрібно постійно нагадувати собі про ціну поразки.

Другу картину було намальовано у новітній манері, на натягненому полотні. Це була копія ескізу, зробленого вуличним художником далеко на заході. Ця картина муляла тим Айз Седай, які її бачили, ще більше. Два чоловіки билися серед хмар, схоже, в небі, а за зброю їм слугували блискавки. В одного чоловіка було вогняне обличчя. Інший був юнак, — високий, з рудуватим волоссям. Саме цей юнак викликав страх у Айз Седай, і навіть Елайда стискала щелепи, дивлячись на нього. Вона сама не знала — чи від гніву, чи для того, щоб не цокотіти зубами. Але страх можна й треба контролювати. Контроль — понад усе.

— Тоді ми закінчили, — підсумувала Альвіарін, плавним рухом підводячись зі стільця. Інші підвелися й собі, розправляючи шалі та спідниці, готуючись іти. — За три дні я чекаю на...

— Хіба я дала вам дозвіл іти, дочки? — Це були перші слова, промовлені Елайдою після того, як вона сказала Айз Седай сідати. Вони втупилися в неї з подивом. З подивом! Дехто ступив крок назад, до стільців, але без поспіху. І жодного слова вибачення. Вона надто довго попускала їм віжки. — Оскільки ви вже стоїте, то й залишайтесь стояти, доки я не договорю. — Ті, хто вже збирався всістися знову, збентежились, знову ніяково випросталися, а вона продовжувала: — Я нічого не почула про те, як просуваються пошуки тієї жінки та її супутників.

Нема потреби називати ту жінку, попередницю Елайди, на ім’я. Вони знали, про кого вона говорить, а Елайда відчувала, що їй з кожним днем дедалі важче навіть подумки промовити ім’я попередньої Амерлін. У всіх проблемах, з якими вона стикнулася наразі — у всіх без винятку! — винна та жінка.

— Тут є певні складнощі, — рівним голосом відказала Альвіарін, — позаяк ми підтримали чутки, що її було страчено.

У цієї Айз Седай крига замість крові. Елайда суворо дивилася Альвіарін в очі, доки та не додала запізніле «матінко», — але теж спокійно, навіть безтурботно. Елайда оглянула решту, і в голосі її задзвеніла сталь:

— Джоліне, ти відповідаєш за пошуки та за розслідування обставин втечі. З обох питань я не чула нічого, крім нарікань на складнощі. Можливо, щоденна спокута зробить тебе стараннішою, дочко. Напиши, яке покарання ти вважаєш відповідним, і подай мені листа. Якщо пропозиція здасться мені... Недостатньо відповідною, покарання буде збільшене втричі.

Незмінна посмішка Джоліне зів’яла, як це і мало статись. Вона відкрила рота, — а тоді знову стулила його під невідступним поглядом Елайди.

— Як скажете, матінко. — Вона промовила це крізь стиснуті зуби, з удаваною сумирністю; та цього було досить. На певний час.

— А як справи з поверненням утікачок? — Голос Елайди став ще жорсткішим. Повернення Айз Седай, що полишили Вежу після скинення тієї жінки, означало, що до Вежі повернуться Блакитні. Елайда не була впевнена, що зможе колись довіряти хоч комусь із Блакитних. Вона взагалі не була впевнена, що зможе змусити себе довіряти комусь, хто втік замість привітати її прихід до влади. Але Вежа повинна була знову об’єднатися. За цю проблему відповідала Джавіндра.

— І тут також є складнощі. — Обличчя її залишалося суворим, як завжди, та вона швиденько провела язиком по вустах, коли побачила хмару, що пробігла обличчям Елайди. — Матінко.

Елайда похитала головою:

— Я не слухатиму про складнощі, дочко. Завтра покладеш переді мною перелік того, що ти зробила, включно із заходами, спрямованими на те, щоб приховати від світу розкол у Вежі. — Це було питанням життя та смерті; у Вежі була нова Амерлін, та світ мав бачити Вежу такою ж єдиною та могутньою, як і завжди. — Якщо тобі не вистачає часу виконувати отримане від мене завдання, можливо, тобі треба передати своє місце Представниці від Червоних у Раді Вежі. Я мушу про це подумати.

— У цьому не буде потреби, матінко, — поспіхом відказала Червона сестра. — Завтра ви отримаєте звіт, про який говорите. Я впевнена: незабаром багато хто почне повертатися.

Елайда не була аж так у цьому впевнена, хай як вона цього бажала — адже Вежа мусить бути сильною; просто мусить! — але вона наголосила на тому, на чому хотіла. В очах усіх Айз Седай, крім Альвіарін, читалися задума та тривога. Якщо Елайда готова напуститися на сестру зі своєї колишньої Аджі, а ще сильніше — на Зелену, котра підтримувала її з найпершого дня, то, можливо, вони зробили помилку, поставившись до неї як до суто церемоніальної фігури. Так, це вони всадовили її на трон Амерлін, але тепер вона і справді Амерлін. Треба надати їм ще кілька доказів найближчими днями, і вони зрозуміють своє місце. Якщо буде потрібно, вона змусить кожну присутню тут жінку відбувати покарання, доки вони не почнуть благати про помилування.

— В Кайрені розташовані тіренські солдати, так само як і андорські, — провадила вона далі, не звертаючи уваги на те, як вони відводять очі вбік. — Цих тіренських солдатів послав той чоловік, який узяв Твердиню Тіра.

Шемерін міцно стисла пухкі долоні, а Теслін закліпала очима. Тільки Альвіарін лишалася незворушною, наче замерзлий ставок. Елайда викинула руку вперед і тицьнула на картину з двома чоловіками, що билися блискавицями.

— Подивіться сюди! Дивіться! Або ж я змушу кожну з вас на колінах вишкрібати підлоги! Якщо ви такі безхребетні, що навіть на картину страхаєтеся поглянути, — де ж ви візьмете мужності зустріти те, що гряде?! Вежі не потрібні лякливі!

Вони повільно зводили очі, переступаючи з ноги на ногу, наче боязкі дівчатка, а не Айз Седай. Лише Альвіарін дивилася спокійно; вона єдина з усіх здавалася байдужою. А Шемерін ламала собі руки, і на очі їй навернулися сльози. З Шемерін треба щось робити.

— Ранд аль’Тор. Чоловік, здатний направляти. — Слова Елайди розсікали тишу, наче батогом. Вони змусили її власний шлунок теж скрутитися в тугий вузол, і вона перелякалася, що її може знудити. Неймовірним зусиллям волі вона примудрилася зберігати обличчя непорушним і продовжила виштовхувати з себе слова, одне за одним, наче камені пускала з пращі: — Чоловік, доля якого — впасти в безумство і сіяти жах Силою, доки не помре. Та це ще не все. Арад Доман і Тарабон, і всі землі поміж ними лежать в руїні через заколоти, котрі він спричинив. Якщо війну і голод в Кайрені не можна пов’язати з ним навпростець, то фактом є те, що він прискорює вибух там іще більшої війни, між Тіром та Андором. І це — коли Вежа потребує миру! У Ґелдані якийсь божевільний шайнарець проповідує про нього, збираючи натовпи, з якими не може впоратися військо Алліандре. Найбільша небезпека, з якою будь-коли доводилося мати справу Вежі, найбільша загроза для світу в усі часи, — а ви не можете насмілитися говорити про нього? Не можете подивитися на його зображення?

Відповіддю їй було мовчання. Усі, крім Альвіарін, виглядали так, наче проковтнули язики. Лише дивилися на юнака, зображеного на картині, мов пташки, загіпнотизовані змією.

— Ранд аль’Тор. — Ім’я гірчило Елайді на вустах. Одного разу вона була поряд з цим хлопцем, що здавався таким невинним, так близько, — рукою могла б дотягтися. Але вона не розгледіла, хто перед нею. Її попередниця знала — одному Світлу відомо, як давно знала; і вона залишила його на волі. Залишила неконтрольованим. Та жінка багато чого розповіла, перш ніж утекти; багато що відкрила, коли її суворо допитали. Відкрила таке, у що Елайда не змогла змусити себе повірити: адже якщо Відступники й справді звільнилися, то, можливо, все вже пропало! Але якимось чином вона зуміла не відповісти на деякі питання. А тоді втекла — перш аніж її допитали ще раз. Та жінка і Морейн. Та жінка та Блакитні знали все. Елайда мала намір повернути їх обох до Вежі. І тоді вони розкажуть все, що їм відомо, — до останньої зернини. І ще до того на колінах благатимуть про смерть.

Елайда примусила себе говорити далі, хоча слова обдирали їй піднебіння:

— Ранд аль’Тор — Відроджений Дракон, дочки. — У Шемерин підточилися ноги, і вона важко опустилася на підлогу. Здавалося, ще у декого трусилися коліна. Елайда хльоснула їх презирливим поглядом. — В цьому немає жодного сумніву. Він — той, про кого кажуть Пророцтва. Морок намагається звільнитися з в’язниці, Остання битва наближається, і Відроджений Дракон має бути тут, аби зустрітися з ним у двобої; а інакше світ приречений на вогонь і загибель, доки обертатиметься Колесо Часу. І він гуляє десь вільно, дочки. Ми не знаємо, де він. Ми знаємо дюжину місць, де його немає. Його вже немає в Тірі. Його немає тут, у Вежі, надійно огородженого щитом, як мало б бути. Він привносить у світ ураган, і ми повинні зупинити його, якщо хочемо мати хоч якусь надію вціліти під час Тармон Ґай’дон. Ми мусимо тримати його своїми руками — і подбати, щоби він бився в Останній битві. Чи, може, ви гадаєте, ніби він з власної волі піде на напророчену смерть, щоб врятувати світ? Чоловік, котрий уже повинен скочуватися до безумства? Ми маємо взяти його під свій контроль!

— Матінко, — почала було Альвіарін з цією своєю обурливою незворушністю, — та Елайда зупинила її гнівним поглядом.

— Взяти у свої руки Ранда аль’Тора — завдання, важливіше від цих зіткнень у Шайнарі; від того, щоб дізнатися, чому принишкло Гнилолісся; важливіше за те, щоб знайти Елейн або Ґалада; важливіше навіть від того, щоб схопити Мазрима Таїма. І ви його знайдете. Знайдете! Коли я побачу вас наступного разу, ви повинні бути готові доповісти мені в усіх деталях, що саме ви для цього зробили. Тепер можете залишити мене, дочки.

Шелестка хвиля невпевнених реверансів, приглушене бурмотіння «як накажете, матінко», — і вони ледь не бігом посунули до дверей. Джоліне допомогла Шемерін звестися на неслухняні ноги. Для того, щоб дати їм наступний урок, підійде ця Жовта сестра; хтось знадобиться, аби не дати їм повернутися до старого, а вона однаково заслабка для цієї ради. Звісно, цю раду не варто зберігати надовго у будь-якому разі. Рада Вежі має слухати її накази й поспішати виконувати їх.

Пішли всі, крім Альвіарін.

Коли двері зачинилися за останньою зі сестер, дві жінки подивилися одна одній у вічі. Альвіарін була першою, — найпершою, — хто почув обвинувачення, висунуті проти попередниці Елайди. Вона вислухала їх і погодилася з ними. І Альвіарін була цілком свідома того, чому палантин Хранительки носить саме вона, а не хтось із Червоних. Червона Аджа підтримала Елайду одноголосно, — а от Білі не були такими одностайними. Інші ж, коли б не побачили цілковитої підтримки Білих, могли б теж не пристати до неї, — і тоді Елайда наразі була б у камері замість бути Престолом Амерлін. І це ще в тому разі, якби її голова не прикрашала палю, слугуючи забавкою для круків. Притиснути Альвіарін буде складніше, ніж інших. Якщо її взагалі можливо притиснути. У рівному погляді Альвіарін Елайда бачила те, що неабияк її турбувало — та не вважала себе нижчою за неї.

У двері постукали, і звук видався гучним, порушивши тишу.

— Заходь! — різко кинула Елайда.

Одна з посвячених, бліда худенька дівчина, боязко увійшла до кімнати й одразу присіла в реверансі, — такому глибокому, що її спідниця, оторочена сімома кольоровими смугами, лягла навколо неї білими хвилями. З огляду на те, що вона вперто не підводила від підлоги погляду круглих блакитних очей, їй передався настрій жінок, котрі щойно вийшли з кабінету. Якщо Айз Седай тут кинуло в дрож, значить, їй, посвяченій, й поготів загрожувала справжня небезпека.

— М-матінко, прийшов м-майстер Ф-фейн. Каже, що ви п-призначили йому з-зустріч о цій годині.

Дівчина похитнулася, не наважуючись підвестися. Здавалося, вона ось-ось знепритомніє з жаху.

— Тоді впусти його, дівчино; не змушуй чекати, — гримнула Елайда, хоч якби та не залишила відвідувача за дверима, вона б з неї шкуру спустила. Гнів, який вона не виказала Альвіарін — Елайда не дозволяла собі думати, що не насмілилася його виказати, — цей гнів скипів у ній. — І якщо ти не можеш навчитися говорити як годиться, — то, можливо, кухня більш відповідне для тебе місце, ніж приймальня Амерлін. Ну? Ти збираєшся робити те, що тобі сказали? Ворушись, дівчино! І скажи наставниці послушниць, що тебе треба навчити швидко виконувати накази!

Дівчина писнула у відповідь щось нерозбірливе і стрілою вилетіла з кабінету.

Зусиллям волі Елайда опанувала себе. Її не хвилювало, чи відшмагає Сільвіана, нова наставниця послушниць, дівчину, й живого місця не лишивши, — чи відпустить, прочитавши нотацію. Вона рідко помічала послушниць чи посвячених, якщо вони їй не заважали, і не цікавилася ними. Це Альвіарін вона хотіла бачити на колінах, приниженою та упокореною.

Але зараз — Фейн. Вона постукала пальцем по вустах. Кістлявий чоловічок з довгим носом з’явився у Вежі лише кілька днів тому: у брудному, колись багатому одязі, який, втім, був на нього завеликий, і, поводячись то пихато, то послужливо, попросив про аудієнцію Амерлін. Чоловіки, крім тих, котрі служили у Вежі, приходили сюди лише з примусу — чи в разі великої потреби; і вони ніколи не просили про зустріч з Амерлін. Можливо, він був недоумкуватий чи божевільний; заявив, що він з Луґарда, в М’юранді, але говорив то з одним, то з іншим акцентом, інколи переходячи з вимови на вимову посередині речення. Але їй здалося, що він може виявитися корисним.

Альвіарін і далі дивилася на неї з холодною самовпевненістю, і лише жаринка блиснула у неї в очах, показуючи, що вона хотіла б спитати щось про Фейна. Обличчя Елайди посуворішало. Вона ледь не вхопилася за саїдар, жіночу половину Єдиної Сили, щоб з її допомогою вказати жінці на її місце. Та так робити не годилося. Альвіарін могла б і опиратися, — а Амерлін негоже битися, мов дівці з ферми, щоб довести свій авторитет. Але Альвіарін доведеться навчитися коритися їй, як і решті. І першим кроком буде залишити Альвіарін у невіданні щодо майстра Фейна, — чи як там насправді звати цього чоловічка.

* * *

Падан Фейн викинув спокусливу молоду посвячену з голови, коли ступив до кабінету Амерлін; звісно, вона — ласий шматочок, і йому подобалося, як такі, як вона, тріпочуть, наче пташка, стиснута в кулаці; але тепер мусив зосередитися на важливіших речах. Потираючи руки, він низько та шанобливо схилив голову, — але дві жінки, які були в кабінеті, так схрестилися поглядами, що не одразу помітили його присутність. Напруга між ними була така, що він, здавалося, міг простягнути руку і втішно її помацати. Всю Білу Вежу пронизували напруга та розбрат. Все це йому на користь. Напругу можна загострити, на розбраті — зіграти, коли в цьому виникне потреба.

Він здивувався, коли побачив, що Престол Амерлін тепер Елайда. Це було краще, ніж він сподівався. Багато в чому, наскільки він чув, вона була не така тверда, як та жінка, що носила палантин до неї. Більш жорстка, так; більш безжальна, — але й не така міцна. Важче зігнути, — але легше зламати. Якщо буде така необхідність. А втім, всі Айз Седай, навіть усі Амерлін були для нього схожі одна на одну. Тупі курки. Щоправда, ці тупачки небезпечні, — але часом вони бували і корисними пришелепами.

Врешті-решт до жінок дійшло, що він уже в кабінеті; Амерлін трохи насупилася, невдоволена, що її заскочили зненацька, а Хранителька і бровою не повела.

— Тепер можеш іти, дочко, — рішуче промовила Елайда, ледь помітно, але явно наголосивши на «тепер». О, так. Напруга, шпаринки в могутності. Фейн ледь стримався, аби не захихотіти.

Альвіарін на мить завагалася, а тоді присіла в коротенькому реверансі. Випливаючи з кімнати, вона ковзнула по ньому поглядом, позбавленим емоцій, але здатним збентежити. Фейн мимохіть зіщулився, згорбив плечі, наче захищаючись; його верхня губа полізла вгору, і він вищирився в струнку спину Айз Седай. На мить йому здалося, ніби вона бачить його наскрізь, — хоч він і не міг би сказати чому. Її холодне обличчя, холодні очі і на мить не змінили свого виразу, а він хотів би побачити в її очах дещо інше. Страх. Страждання. Благання. Ця думка мало не змусила його розреготатися. Це безглуздя. Вона не може нічого знати. Терпіння, — і він зможе розібратися з нею та з її незмінно незворушними очима.

Тут, у Вежі, у скарбницях, зберігалися речі, варті того, щоби набратися терпіння. Тут був Ріг Валіра, — легендарний Ріг, створений для того, щоби викликати з могил Героїв на Останню битву. Цього не знала навіть більшість тутешніх Айз Седай, — але він умів рознюхувати те, що йому потрібно. Тут був кинджал. Фейн і зараз відчував, як той тягне його до себе. Він міг просто звідси вказати на нього. Кинджал належав йому, був його частиною, вкрадений та забруднений цими Айз Седай. Коли він поверне собі кинджал, — він поверне і багато що із втраченого; ще не знав, яким чином, — але був упевнений, що так воно і станеться. Поверне собі втрачений Арідгол. Надто небезпечно було б повернутися до Арідгола, — можна знову потрапити в пастку. Він здригнувся. Він так довго був у тій пастці. Ніколи знову, нізащо!

Звісно, тепер ніхто не називає це місто Арідголом. Тільки Шадар Лоґот. Місце, де чигає Тінь. Підхожа назва. Стільки всього змінилося. Навіть він сам. Падан Фейн. Мордет. Ордейт. Інколи він і сам не знав, яке з цих імен належить йому; хто він насправді такий. Але одну річ знав точно. Він — не той, ким його вважають інші. Ті, хто гадають, що знають його, дуже помиляються. Тепер він перетворився на іншу істоту. В ньому є міць, і вона вища за будь-яку іншу могутність. Згодом вони всі дізнаються. Раптом він зрозумів, що Амерлін щось йому сказала. Порпаючись у своїй голові, він знайшов її репліку.

— Так, матінко, цей каптан підійшов чудово. — Пробіг рукою по чорному оксамиту, показуючи, як він його вподобав. Наче лахи щось значать. — Дуже гарний каптан. Уклінно дякую вам, матінко. — Вже приготувався знову терпіти її спроби змусити його почуватися вільніше, приготувався падати на коліна та цілувати перстень, — але цього разу вона одразу перейшла до суті.

— Розкажи мені детальніше, що тобі відомо про Ранда аль’Тора, майстре Фейне.

Погляд Фейна метнувся до картини з двома чоловіками, прикипів до неї, — і його спина виструнчилась. Портрет аль’Тора викликав у нього майже такі ж почуття, як і сам аль’Тор. Він відчув, як лють і зненависть завирували йому в жилах. Це через цього юнака він зазнав болю, — такого, що навіть згадувати про нього несила; болю, який він не дозволяє собі згадувати; зазнав страждань, жахливіших від болю. Його зламали та склали заново, — і все через цього аль’Тора. Звісно, це перероблення дало йому й засоби для помсти, — але йдеться не про це. Бажання знищити аль’Тора затьмарювало для нього все.

Він повернувся до Амерлін, навіть не усвідомлюючи, що його тон змінився. Тепер він говорив так владно, як і вона, — і дивився їй просто в очі:

— Ранд аль’Тор — облудний та підступний, він не зважає ні на кого і ні на що, прагнучи лише могутності. — Тупа корова. — Він завжди вчиняє не так, як від нього очікують. — Але якщо завдяки їй аль’Тор потрапить до його рук... — Аль’Тором важко керувати — дуже важко — але я впевнений, що все ж таки можливо. Спершу треба прив’язати ниточку до когось з тих небагатьох, кому він насправді довіряє...

Якщо вона допоможе йому отримати аль’Тора, то, можливо, коли все скінчиться, він навіть не уб’є її. Хоч вона і Айз Седай.

Равін, вбраний лише в сорочку, відкинувся на спинку золоченого крісла, перекинувши ногу через м’яке бильце, і, посміхаючись, слухав, як жінка, що стояла перед каміном, повторювала отримані від нього накази. Її великі карі очі наче затягнулися скляною плівкою. Молода, вродлива жінка; її не псувала навіть сукня із сірої вовни, вдягнена для маскування. Але його цікавила в ній не її врода.

Крізь високі вікна в кімнату не залітав жоден подих вітерцю. Обличчям жінки стікали цівки поту; вони ж виступили намистинами на вузькому обличчі ще одного чоловіка, присутнього у кімнаті. Попри розкішний камзол з тонкого червоного шовку, розшитий золотом, він стояв непорушно, наче служник, — та, власне, служником він і був, хіба що, на відміну від жінки, з власної волі. Зрозуміло, наразі він був сліпий і глухий.

Равін обережно маніпулював потоками Повітря, якими обплутав цих двох. Не було жодного сенсу псувати цінних слуг. Сам він, звісно, не потів. Не дозволяв затяжній літній спеці себе торкатися. Це був високий, сильний чоловік, темноволосий, вродливий, хоча його скроні посмугувала сивина. Ця жінка легко підкорилася його примусу.

На мить він сердито насупив брови. Так було не з усіма. Мало хто — можна сказати, лічені пальцями — мали таку силу волі, що їхня свідомість, чи радше підсвідомість, шукала лазівок, якими можна було б вислизнути. Погано, що одна така була й досі йому потрібна. Нею можна було маніпулювати, — але вона не припиняла спроб звільнитися, навіть і не знаючи, що втрапила до пастки. Врешті-решт вона, звісно, стане непотрібною, і йому доведеться вирішувати: чи пустити її на всі чотири боки, чи позбутися її якось кардинальніше. Обидва рішення були по-своєму небезпечні. Звісно, його ніщо не могло налякати, — але ж він був людиною обачною, ретельною. Якщо не зважати на невеличкі небезпеки, вони зазвичай зростають; а він завжди зважував усі ризики і переваги. Отже, вбити її — чи залишити живою? Жінка біля каміна закінчила говорити, і Равін виринув зі своїх роздумів.

— Коли ти підеш звідси, — сказав він жінці, — ти не пам’ятатимеш, як сюди приходила. Пам’ятатимеш лише свою звичайну ранкову прогулянку.

Вона кивнула, прагнучи виконати його бажання, і він легенько розпустив потоки Повітря, — так, щоб вони випарувалися з її свідомості, щойно вона опиниться просто неба. При повторних застосуваннях примусу отримати покірність іще простіше; але якщо залишити потоки нерозплетеними, з’явиться небезпека того, що їх можуть випадково виявити.

Він зробив це — і звільнив також свідомість Елеґара. Лорд Елеґар. Дрібний аристократ, але вірний своїм обітницям. Елеґар нервово облизав тонкі вуста, поглянув на жінку, а тоді поспіхом опустився перед Равіном на одне коліно. Прибічники Морока — тепер їх називають Друзі Морока — почали усвідомлювати, як невідступно вони мають дотримуватися своїх обітниць сьогодні, коли Равін та решта звільнилися.

— Виведи її на вулицю крізь задні двері, — наказав Равін, — і залиш там. Її не повинні бачити.

— Все буде зроблено, Великий пане, — відповів Елеґар і, не підводячись з колін, вклонився. Підвівшись, він позадкував до дверей, продовжуючи кланятися і тягнучи жінку за собою. Вона покірно йшла, — як і мало бути. Очі у неї й досі були скляні. Елеґар ні про що її не питатиме. Він знає достатньо, аби усвідомлювати, що є речі, про які він не хоче дізнатися.

— Одна з твоїх гарненьких забавок? — пролунав у нього за спиною жіночий голос, щойно двері зачинилися. — То ти тепер взявся їх так виряджати?

Схопившись за саїдін, він наповнив себе Силою, а гнилизна, що псувала цю чоловічу половину Єдиної Сили, відступила, наштовхнувшись на захисну стіну з його зобов’язань та обітниць; на узи, що поєднували його з тим, кого він вважав могутнішим від Світла, могутнішим від самого Творця.

Посеред кімнати над червоним та золотим килимом прочинилася брама, — прохід кудись в інше місце. Він краєм ока помітив кімнату, де було повно завіс із білосніжного шовку; а тоді вона зникла, залишаючи навпроти нього жінку, вбрану у білі шати, підперезану сріблотканим поясом. Шкіру йому покололи голочки, і лише це свідчило про те, що вона направляла Силу. Висока, струнка, вона була красунею, так само як він — красенем: з темними очима, схожими на бездонні озера; з волоссям, що спадало ідеальними чорними хвилями на плечі, — а у тих хвилях сяяли срібні зірки та півмісяці. У більшості чоловіків від одного погляду на неї пересохло б у роті від бажання.

— Чого це ти нишком підкрадаєшся до мене, Ленфір? — роздратовано поцікавився він. Чоловік не відпускав Силу, а навпаки — підготував кілька неприємних сюрпризів про всяк випадок. — Якщо ти хочеш поговорити зі мною, — ти повинна надіслати посильного, і я вирішу, коли і де нам зустрітися. І чи зустрічатися взагалі.

Ленфір усміхнулася, солодко та облудно.

— Ти завжди був негідником, Равіне, — але дурним я тебе не пам’ятаю. Ця жінка — Айз Седай. Що, як вони почнуть її шукати? Може, ти ще й герольдів розіслав, аби повідомити, де заховався?

— Ага, то ти направляла? — глузливо скривився він. — У неї недостатньо сили, щоби виходити на вулицю без поводиря. Вежа називає Айз Седай ненавчених дітей, і всі їхні знання складаються наполовину із саморобних трюків, а наполовину — з прийомів, примітивних та неглибоких.

— А чи залишишся ти таким спокійним і самовдоволеним, якщо ці ненавчені діти оточать тебе колом з тринадцяти?

Холодний глум в її голосі боляче вжалив Равіна, та він і знаку не подав.

— Я про все подбав, Ленфір. Вона насамперед не одна з моїх «гарненьких забавок», як ти їх називаєш; вона — агент Вежі. А тепер вона надсилає туди ті повідомлення, які мені потрібно, — і робить це з радістю. Ті, хто служать Обраним у Вежі, сказали мені, де її знайти.

Незабаром мав надійти день, коли світ відмовиться називати їх Відступниками і впаде на коліна перед Обраними. Так було обіцяно — дуже, дуже давно.

— То чому ти тут, Ленфір? Точно не для того, щоб допомагати беззахисним жінкам.

Вона лише плечима стенула:

— Як на мене, можеш бавитися зі своїми ляльками, скільки бажаєш. Ти не надто гостинний, Равіне, — отже, вибач, якщо я...

Срібний глек здійнявся в повітря з невеличкого столика біля ліжка Равіна і нахилився, наливаючи темне вино в оздоблений золотом келих. Глек опустився на місце, а келих поплив до руки Ленфір. Равін, зрозуміло, знову не відчув нічого, крім легенького пощипування; не помітив, як сплітаються потоки. Ніколи йому це не подобалося. І те, що вона так само не бачила його плетив, лише відновлювало рівновагу, не більше.

— Чому? — наполегливо повторив він.

Вона неспішно зробила ковток, перш ніж відповісти:

— Оскільки ти уникаєш решти з нас, дехто з Обраних відвідає тебе тут. Я прийшла першою, — дати тобі знати, що це не напад.

— Ще інші? Знову якісь ваші плани? Що мені до планів інших?

Раптом він розсміявся — глибоким, лунким сміхом.

— Отже, це не напад, так? Ти ніколи не мала звички нападати відкрито, правда? Може, ти не така безнадійна, як Могедієн, — але однаково ти завжди полюбляла бути збоку або позаду. Я повірю тобі цього разу. Настільки, аби дати тобі висловитися. Доки ти будеш у мене перед очима.

Той, хто повірить Ленфір і повернеться до нею спиною, заслуговує на ніж, який може опинитися у нього в спині. Не те щоб їй можна було цілком довіряти, навіть і не випускаючи її з очей. Вдача у неї була мінлива, — і це ще м’яко кажучи.

— То хто ще збирається взяти в цьому участь?

Цього разу він отримав виразніше попередження — адже направляв чоловік — і спостерігав, як прочинилася брама, показуючи в отворі мармурові арки, а за ними — широкі кам’яні балкони та мартинів, що кружляли в безхмарній блакиті, голосно кигичучи. Крізь отвір ступила чоловіча постать, і перехід за нею зачинився.

Саммаел мав міцну статуру, а завдяки солідному вигляду здавався кремезнішим, ніж був насправді. Рухався він стрімко та енергійно, манери мав різкі й грубі. Блакитні очі та золоте волосся, ладна прямокутна борідка робили б його зовнішність вельми привабливою, — якби не косий рубець, такий, неначе розпечену коцюбу протягли одним боком його обличчя, від чола до підборіддя. Він міг прибрати цей шрам, щойно його отримав, — багато років тому; але вирішив цього не робити.

Тримаючись за саїдін так само міцно, як і Равін — той відчував це на такій близькій відстані — Саммаел сторожко дивився на нього.

— Я очікував побачити рій служниць та танцівниць довкола тебе, Равіне. Чи ти нарешті втомився від своїх улюблених розваг, — після того, як присвятив їм стільки років?

Ленфір тихенько пирхнула у своє вино.

— Про які розваги йдеться?

Равін навіть не помітив, як відчинилася третя брама, а за нею відкрилася простора зала з басейнами, колонами, практично оголеними акробатами та обслугою у суто символічному одязі. Дивно виглядав у цьому оточенні кістлявий старий у пожмаканій куртці, що сидів як неприкаяний. Двоє служників у відвертих прозорих вбраннях, — атлетичної статури чоловік та вродлива, з пишними формами жінка, — опинилися в кімнаті слідом за третьою гостею, коли прохід замиготів і щез: чоловік тримав в руках золоту тацю, а жінка заклопотано наливала вино з кришталевої карафи у точно такий келих.

У будь-якому товаристві, де не було б Ленфір, Ґрендал могла б вважатися приголомшливою красунею, — розкішною, у самому розквіті сил. На ній була зелена шовкова сукня з великим викотом. Рубін завбільшки з куряче яйце вгніздився в западинці між пишними персами, а голову з довгим, сонячно-блискучим волоссям увінчувала діадема, теж прикрашена рубінами. Але поруч з Ленфір вона виглядала просто пухкенькою гарнюнею. Якщо її і турбувало таке сусідство та неминуче порівняння, вона цього не виявляла, а чарівно посміхалася.

Не дивлячись, вона відвела руку назад; забряжчали золоті браслети. Служниця поспіхом вклала їй у руку золотий кубок, улесливо посміхаючись. Такий самий вираз віддзеркалився і на обличчі служника. Ґрендал не звертала на них уваги.

— Отже, — грайливо мовила вона. — Майже половина вцілілих Обраних в одному місці. І ніхто не намагається вбити одне одного. Хто б міг очікувати на таке до повернення Великого володаря Темряви? Ішамаелю вдавалося стримувати нас упродовж певного часу і не давати вчепитися одне одному в горлянки, але...

— Ти завжди все патякаєш при своїх слугах? — перервав її Саммаел, скривившись.

Ґрендал закліпала віями, озирнувшись на чоловіка та жінку, наче вона про них забула.

— Вони ніколи не скажуть зайвого. Вони мене обожнюють. Так?

Слуги впали на коліна і залепетали про свою гарячу любов до неї. Це була не гра; вони насправді любили її безмежно. Зараз. Вона зачекала мить чи дві, а тоді легенько насупила брови, — і слуги завмерли на півслові, навіть рота не закрили.

— Інакше вони б говорили й говорили. А так вони нам не заважатимуть, правда?

Равін похитав головою. Йому було цікаво, хто вони такі, — чи ким були колись. Самої вроди було недостатньо для того, щоб служити Ґрендал; вони мусили також мати владу чи високе становище. Колишній лорд був Ґрендал за ліврейного лакея; леді готувала для неї ванну — такі смаки мала Ґрендал. Не відмовляти собі в задоволенні — це її право; але ж вона була марнотратною. Ця пара могла бути корисною при правильному маніпулюванні; вона ж застосувала такий могутній примус, що вони стали хіба що прикрасами. Цій жінці завжди бракувало справжньої витонченості.

— Мені ще на когось чекати, Ленфір? — рикнув він. — Може, ви й Демандреда переконали відмовитися від думки, що він є не хто інший, як спадкоємець Великого володаря?

— Сумніваюся, що у нього вистачило б на таке нахабства, — спокійно відказала Ленфір. — Він бачив, чим це закінчилося для Ішамаеля. З цього випливає те, про що каже Ґрендал. Колись нас було тринадцять; тринадцятеро безсмертних. Тепер четверо — мертві, а один нас зрадив. Сьогодні ми зустрілися лише вчотирьох, — і це й усе.

— А ти впевнена, що Асмодіан перейшов на ворожий бік? — з притиском запитав Саммаел. — Раніше він ніколи не перся на рожен. Як це у нього вистачило духу пристати до безнадійної авантюри?

Обличчям Ленфір ковзнула задоволена посмішка.

— У нього вистачило зухвалості на засідку, — бо він був упевнений, що це дозволить йому стати вищим від усіх нас. А коли довелося обирати між смертю та марною справою, то для того, щоб зробити вибір, не знадобилося багато мужності.

— Можу закластися, що часу знадобилося теж небагато. — Через рубець крива посмішка Саммаела була ще глузливішою. — Але якщо ти була так близько від нього, що все це бачила, — то чому залишила його живим? Ти могла вбити його, перш аніж він помітив би твою присутність.

— Я не так поспішаю вбивати, як ти. Це останній крок, безповоротний, — а зазвичай залишаються інші, вигідніші альтернативи. До того ж, якщо говорити приступною тобі мовою, я не хотіла застосовувати лобову атаку, коли перевага була на іншому боці.

— Він дійсно такий сильний? — неголосно поцікавився Равін. — Цей Ранд аль’Тор? Невже він міг подолати тебе сам на сам?

Звісно, Равін міг би це зробити, і Саммаел також, а от Ґрендал, мабуть, спробувала би об’єднатися з Ленфір, якби йшлося про бій з чоловіком. До речі, обидві жінки мали бути зараз наповнені Силою по вінця, готові вдарити будь-якої миті, якщо у них виникне хоч найменша підозра щодо нього чи Саммаела. Чи про іншу жінку. Але ж цей фермерчук! Невчений пастух! Невчений, — якщо Асмодіан не докладає наразі зусиль, щоби це виправити.

— Він — відроджений Льюс Терін Теламон, — так само неголосно відповіла Ленфір. — А Льюс Терін був не слабкіший від будь-кого з нас.

Саммаел, не помічаючи цього, потер шрам на щоці; отримав він його від Льюса Теріна Теламона. Три із зайвим тисячі років тому, задовго до Світотрощі, до того, як було ув’язнено Великого володаря... Багато до чого ще, — але Саммаел ніколи про це не забував.

— Добре, — вставила Ґрендал, — може, ми нарешті перейдемо до того, заради чого тут зібралися?

Равін незадоволено смикнувся. Служники все ще не рухалися — чи, радше, знову не рухалися. Саммаел буркнув щось собі у бороду.

— Якщо цей Ранд насправді є відродженим Льюсом Теріном Теламоном, — вела далі Ґрендал, присівши на спину служнику, який припав до підлоги навкарачки, — я дивуюся, що ти не спробувала затягти його до себе в ліжко, Ленфір. Чи це не так просто? Я пригадую, що це Льюс Терін водив тебе за носа, а не навпаки. Не давав тобі розгулятися. Змушував тебе бути у нього на побігеньках. Ти йому, так би мовити, вино наливала й подавала. — Вона поставила власний кубок на тацю, яку старанно тримала служниця, дивлячись перед собою невидющими очима. — Він так заволодів тобою, що ти б розтяглася біля ніг, якби він сказав: «Килимок».

У темних очах Ленфір на мить блимнув небезпечний вогник, та вона опанувала себе.

— Він може бути відродженим Льюсом Теріном, але він не Льюс Терін власною особою.

— А звідки тобі про це відомо? — поцікавилася Ґрендал, посміхаючись так, наче вони розмовляли жартома. — Цілком можливо, — і багато хто в це вірить, — що всі народжуються і відроджуються з обертами Колеса; але нічого подібного досі не відбувалося, наскільки я знаю з книг. Якийсь окремий чоловік відродився згідно з Пророцтвом. Хто знає, хто він такий насправді?

Ленфір зневажливо скривила рота:

— Я уважно за ним спостерігала. Він не більше ніж пастух, яким і здається, — й досі дуже наївний. — Зневажливий тон змінився серйозним. — Але тепер у нього є Асмодіан, хоч який той і непевний союзник. І навіть коли він ще не мав при собі Асмодіана, — чотири Обраних загинули, зустрівшись із ним у двобої.

— От і хай собі вирубає сухостій, — похмуро докинув Саммаел. Він сплів потоки Повітря, підтягнув ближче стілець через весь килим і розвалився на ньому, схрестивши ноги в чоботях і закинувши руку на низеньку різьблену спинку. Сильно б помилився той, хто вирішив би, що він розпружився; Саммаел завжди полюбляв вводити ворогів в оману, дозволяючи їм вважати, ніби вони можуть заскочити його зненацька. — Коли настане День Повернення, на нашу долю припаде більше. Чи ти гадаєш, що він може перемогти в Тармон Ґай’дон, Ленфір? Навіть якщо він зробить з Асмодіана не такого безхребетного слимака, — цього разу з ним не буде Сотні Споборників. З Асмодіаном чи без нього, а Великий володар знищить його, наче вигорілу лампу.

Ленфір обпекла Саммаела поглядом, сповненим презирства:

— Скільки з нас залишаться жити, доки Великий володар нарешті звільниться? Чотирьох уже немає. Можливо, наступним, по кого він прийде, будеш ти, Саммаеле? Ти зможеш нарешті позбутися цього шраму, якщо ти його переможеш. Та я забула, скільки разів ти зустрічався з ним під час Війни Сили? Ти переміг хоч одного разу? Щось не пригадую. — Без жодної паузи вона розвернулася до Ґрендал: — Або наступною можеш бути ти. З незрозумілих причин він уникає завдавати шкоди жінкам, — але ти не матимеш навіть такого вибору, який був у Асмодіана. Ти не можеш навчати його, — тому користі від тебе, як від кам’яної брили. Хіба що він захоче залишити тебе при собі як забавку. Для тебе це буде новий досвід, — хіба ні? Замість вирішувати, хто з твоїх ляльок втішить тебе найкраще, тобі самій доведеться вчитися догоджати.

Гримаса спотворила обличчя Ґрендал, і Равін приготувався захистити себе щитом від будь-чого, чим можуть жбурнути одна в одну розлючені жінки; готовий Подорожувати, якщо з’явиться хоч цівка погибельного вогню. Тоді він відчув, як накопичує Силу Саммаел, відчув і зміни в його намірах — Саммаел готувався застосувати те, що сам назвав би тактичною перевагою — і, нахилившись, спіймав того за руку. Саммаел гнівно відштовхнув його руку, — але мить була втрачена. Тепер обидві жінки дивилися на них, а не одна на одну. Вони не могли знати, що ледве не сталося, — але їм було ясно, що між Равіном і Саммаелем щось відбулося, і в очах жінок зажевріла підозра.

— Хотів би послухати, що скаже Ленфір. — Равін не дивився на Саммаела, та звертався до нього. — Впевнений, що вона мала на гадці не просто нерозумну спробу нас налякати, а ще щось.

Саммаел смикнув головою, чи то погоджуючись, чи просто показуючи, що не хоче сваритися. У будь-якому разі цього мало би вистачити.

— Так, я маю, що сказати, — хоча відчути страх не завадило б, — в темних очах Ленфір і досі читалася недовіра, але голос був ясний, наче тиха вода. — Ішамаель намагався взяти його під свій контроль — і зазнав невдачі; врешті-решт спробував його вбити — і зазнав поразки. Але Ішамаель застосовував цькування та залякування. А з Рандом аль’Тором це не працює.

— Ішамаель був більше ніж наполовину божевільним, — буркнув Саммаел, — і менше ніж наполовину людиною.

— А ми хіба люди? — вигнула брову Ґрендал. — Просто люди? Без сумніву, ми є чимось більшим. Ось люди. — Вона провела пальцем по щоці жінки, що стояла біля неї на колінах. — Щоб визначити нас, знадобиться нове слово.

— Хай хто ми такі, — мовила Ленфір, — ми можемо досягти мети там, де Ішамаель зазнав поразки.

Вона трохи нахилилася вперед, наче бажаючи надати ваги своїм словам. Ленфір рідко виказувала напругу. Чому ж виказує наразі?

— Чому лише ми четверо? — запитав Равін. З іншим «чому» можна зачекати.

— А чому більше? — відказала Ленфір. — Якщо у День Повернення ми зможемо передати Великому володареві Відродженого Дракона на колінах, — навіщо нам ділити честь і нагороди більше, ніж необхідно? А, можливо, його можна навіть використати, щоб — як ти сказав, Саммаеле? — для того, щоби вирубати сухостій.

Така відповідь була зрозумілою Равіну. Не те, звісно, щоби він довіряв Ленфір або ще комусь, — але честолюбство він розумів. Аж до того дня, коли Льюс Терін ув’язнив Обраних і запечатав в’язницю Великого володаря Темряви, вони інтригували одне проти одного, — і почали робити це знову з першого ж дня після свого звільнення. Йому лише треба було переконатися, що інтрига Ленфір не завадить його власним планам.

— Розповідай, — кинув він їй.

— По-перше, хтось інший намагається взяти його під свій контроль. Можливо, вбити. Я підозрюю Могедієн або Демандреда. Могедієн завжди намагалася діяти, залишаючись у тіні, а Демандред завжди ненавидів Льюса Теріна.

Обличчям Саммаела пробігла посмішка, — чи, може, гримаса, — але його зненависть блякла порівняно зі зненавистю Демандреда, хоча підстав у нього було й не менше.

— А звідки ти знаєш, що це не хтось із присутніх? — не завагалася з питанням Ґрендал.

Посмішка Ленфір була такою ж широкою, як у її співрозмовниці. І не більш щирою.

— Бо ви троє вирішили знайти для себе ніші й заховатися в них, зберігаючи сили, — в той час, коли решта обмінюється ударами. Є ще й інші мотиви. Я вже сказала вам, що не спускаю Ранда аль’Тора з очей.

Вона сказала про них чисту правду. Равін і сам надавав перевагу дипломатії та маніпулюванню, а не відкритому конфлікту, — хоча й не відмовився б і від конфлікту в разі потреби. Саммаел завжди покладався на війська і на завоювання; він би й близько не сунувся до Льюса Теріна, навіть якщо той відродився пастухом, — доки не був би впевнений у перемозі. Ґрендал теж розраховувала на завоювання. Хоч її методи не потребували солдатів. Хай як вона полюбляла бавитися своїми іграшками, — час від часу робила також і серйозні кроки. Кроки ці з точки зору Обраних можна було би вважати неприхованими, — але надто великих кроків вона не робила ніколи.

— Вам відомо, що я можу спостерігати за ним, залишаючись непоміченою, — вела далі Ленфір, — але ви решта можете триматися він нього подалі, аби уникнути ризику бути поміченими. Ми маємо змусити його відступити...

Ґрендал заінтриговано подалася вперед, а Саммаел, слухаючи Ленфір, почав раз у раз кивати головою. Равін не поспішав з оцінкою. Це могло спрацювати. А якщо ні... Якщо ні, — він матиме кілька шляхів, аби повернути події на свою користь. Так, це й насправді могло чудово спрацювати.

РОЗДІЛ
1

Іскри роздмухуються

Обертається Колесо Часу, грядуть і минають Епохи, залишаючи по собі спомини, що стають легендами. Легенди блякнуть у пам’яті й перетворюються на міфи, а коли Епоха, що їх створила, повертається знову, про них уже й згадки розвіялися. В одній із таких Епох, яку дехто називає Третьою — в Епосі, яка ще має настати і яка водночас давно проминула, у великому лісі, що зветься ще Браймським лісом, здійнявся вітер. Вітер цей не був початком. В обертанні Колеса Часу нема ні початку, ні кінця. Проте одним із нескінченної вервечки початків цей вітер все ж таки був.

Вітер мчав на південь, забираючи до заходу; проносився попід сонцем, яке здавалося казаном із розплавленим золотом. На землю, що розкинулася попід сонцем і вітром, ось уже чимало тижнів поспіль не падала жодна краплина дощу, і спека, яка трапляється лише наприкінці літа, щодень зростала. Побуріле листя надто рано поцяткувало зелені крони деяких дерев, а там, де нещодавно бігли струмки, тепер лежало голе, розпечене каміння. На відкритих місцях, з яких зійшла вся трава, а шар ґрунту тримався хіба що завдяки тонким пересохлим чагарникам, вітер почав оголювати кам’яні брили, що здавна спочивали в землі. Жодне людське око не розпізнало б у цих осипаних, вивітрених грудках решток міста, пам’ять про яке збереглася лише у глибинах історії.

Перш ніж перетнути кордони Андору, вітер промайнув над нещільно розкиданими селами, над полями, де стурбовані фермери втомлено поралися на сухих оранках. Ліс давно вже поступився місцем хащам підліску, коли вітер здійняв куряву вздовж однієї-єдиної вулиці селища, що звалося Корські Джерела. Та джерела цього літа почали міліти. Посеред вулиці розляглося кілька псів із висолопленими через спеку язиками, та ще двоє малих хлопчаків із голими спинами ганяли палицями м’яча, зробленого з міхура, набитого ганчір’ям. Більше на вулиці не помітно було жодного руху, — окрім шлейфів куряви за подувами вітру та коливання скрипливої вивіски над дверима корчми: будівлі з червоної цегли під солом’яною стріхою. Схожа на сусідні будинки, корчма, утім, мала два поверхи та була найвищою та найпросторішою будівлею в охайному і тихому селищі Корські Джерела. Осідлані коні, прив’язані перед корчмою, ледь колихали хвостами. На вивісці значилося «Справедливість Доброї Королеви».

Змигуючи порошинки, Мін невідривно дивилася в просвіт у шпаристій стіні стодоли. Крізь шпарину вона бачила лише одне плече сторожа, що стовбичив під дверима, — та увага її була спрямована далі, до дверей корчми. Краще б назва корчми була іншою, а не такою зловісною для неї та її супутниць... Суддя, місцевий лорд, мав уже прибути, але їй не вдалося його побачити. Безсумнівно, зараз він повинен був вислуховувати звинувачення фермера. Фермер, Адмер Нем, разом зі своїми братами, кузенами та їхніми жінками, був не від того, щоби не зволікаючи повісити злочинниць, — і добре, що поблизу трапився хтось із двірні лорда. Мін хотіла б знати, як тут карають тих, хто спалив чужий хлів разом із коровами. Звісно, ненавмисно; та втім, вона й не сподівалася, що це візьмуть до уваги. Адже вони, хай там як, а порушили межі чужого володіння.

Скориставшись метушнею, Лоґейн покинув їх напризволяще і втік — хай би йому згоріти! — і дівчина не знала, чи варто цьому радіти. Це він збив з ніг Нема, коли той удосвіта знайшов їх у своїй стайні, — і від ліхтаря, що випав з рук фермера, зайнялася солома. Це Лоґейн винний; він — і ніхто інший. Він узагалі не завжди розумів, що саме патякає. Мабуть, добре, що його більше з ними немає.

Мін розвернулася, знову обперлася спиною на стіну, марно намагаючись стерти піт з лоба. У стодолі стояла страшенна задуха, — але, схоже, обидві її товаришки цього не помічали. Суан, у темній вовняній сукні для їзди верхи, схожій на ту, в яку була вбрана й Мін, лежала на спині, замислено постукуючи соломинкою по підборіддю. Смуглянка Леане, струнка і висока, наче юнак, сиділа, схрестивши ноги, у спідній сорочці і чаклувала над сукнею, озброївшись голкою. Полонянкам залишили їхні сідельні торби після того, як обшукали їх і впевнилися, що там немає мечів, сокир та іншого знаряддя, корисного для втечі.

— А як карають в Андорі, якщо спалити корівник? — поцікавилася Мін.

— Якщо нам дуже пощастить, — відказала Суан, не поворухнувшись, — нас відшмагають ременем на площі посеред селища. Якщо ж пощастить не так сильно, — всиплють різок.

— Світло! — видихнула Мін. — І це ви називаєте — «пощастить»?

Суан перекотилася на бік і підвелася на лікті. Вона була ставною жінкою, — не красунею, але дуже привабливою, і на вигляд хіба на кілька років старшою від Мін; але гострий погляд пронизливо-синіх очей був поглядом жінки, що звикла наказувати, і не надто пасував молодій жінці, котра чекала на суд, замкнена у стодолі десь у глушині.

— Нас відшмагають, — промовила вона тоном, що вимагав припинити дурні зауваги та іншу маячню, — і на цьому крапка. Ми зможемо піти, куди йшли. Це забере в нас менше часу, ніж будь-яке інше покарання, що спадає мені на думку. Наприклад, значно менше часу, ніж повішення. Хоча я не думаю, що до цього дійде, — наскільки я пригадую андорські закони.

Мін затрусило у нападі здушеного сміху — але, можливо, це були ридання.

— Час? Хіба ми не згаяли вже купу часу? Можу присягнутися, що ми обнишпорили кожне село аж від самісінького Тар Валона, — і нічогісінько не знайшли. Ані проблиску, ні відзвуку. Не думаю, що хоч якась зустріч насправді існує. А ще відтепер ми маємо тягтися пішки. Лоґейн прихопив наших коней. Отож ми — піші, а ще замкнені у стодолі й чекаємо лише Світло знає на що!

— Жодних імен! — гнівно прошепотіла Суан, виразно дивлячись у напрямку дверей, за якими перебував вартовий. — Ляпатимеш язиком — піймаєшся в сіті замість риби.

Мін зморщилася невдоволено, — і тому, що їй вже набридли рибальські приказки Суан, відлуння дитинства в Тірі; і тому, що її співрозмовниця мала рацію. Досі їм вдавалося випереджати незручні новини, ба навіть не просто незручні, а вбивчі для них; але ж інколи новини могли летіти й неначе на крилах. Суан мандрувала, взявши собі ім’я Мара; Леане назвалася Амаеною, а Лоґейн іменував себе Далін, — після того, як Суан переконала його, що Ґвайр — це ідіотський вибір. Мін не вважала, що хтось може впізнати її за справжнім ім’ям; але Суан наполягла на тому, щоби та назвалася Серенлою. Навіть Лоґейн не знав їхніх справжніх імен.

Справжня заковика полягала в тому, що Суан не збиралася здаватися. Навіть після тижнів суцільних невдач будь-який натяк на те, чи не краще б вирушити до Тіру, спричиняв таку бурю, що лякала навіть Лоґейна. Чим довше вони шукали те, що хотіла знайти Суан, тим більш рішучою вона ставала. Та вона і раніше могла гори з місця зрушити, це точно. Але цю думку Мін обачливо не озвучувала.

Леане нарешті закінчила вовтузитися зі своєю сукнею і натягла її через голову, закинувши руки за спину, аби застібнути ґудзики. Мін не розуміла, навіщо їй знадобилося щось перешивати: сама вона ненавиділа будь-яке шиття. Тепер виріз сукні Леане спустився трохи нижче, відкриваючи верхню частину плечей, і сукня щільніше обтягнула груди... А ще, здається, стегна. Але навіщо було завдавати собі клопоту? Адже ніхто не збирався запрошувати її танцювати у цій розпеченій стодолі.

Покопирсавшись у торбах Мін, Леане витягла звідти дерев’яну скриньку з рум’янами, пудрою та ще бозна з чим, що її силоміць запхнула Мін Ларас, коли вони від’їжджали. Мін збиралася її викинути, але ще не встигла. Скринька мала дзеркальце на навісній кришці, і Леане одразу взялася обмахувати обличчя крихітними пензликами з кролячого хутра. Раніше вона ніколи надто не цікавилася цими речами. А тепер, схоже, засмутилася, що у скриньці знайшлася лише одна щітка чорного дерева для волосся та невеличкий гребінець зі слонової кістки. Вона навіть пробурмотіла щось, нарікаючи, що тут неможливо розігріти щипці для накручування волосся! Дійсно, темне волосся Леане трохи відросло під час пошуків, очолюваних Суан, — але воно все ще гарно лежало на плечах дівчини.

Мін трохи поспостерігала за цим дійством, а тоді поцікавилася:

— Що ти замислила, Ле... Амаено? — Вона уникала дивитися на Суан. Вона може пильнувати язика; ну, можливо, не в такій задусі, і не в цьому курятнику, і не в очікуванні судилища. Шибениця або прилюдне шмагання! Гарний вибір! — Ти що, вирішила пофліртувати?

Мін хотіла просто пожартувати — адже Леане була втіленням діловитості та відповідальності — аби трішки розвіяти напругу, але відповідь Леане її здивувала.

— Так, — коротко відказала та, вдивляючись в дзеркальце широко розплющеними очима і водночас роблячи щось зі своїми віями. — І якщо я знайду для флірту потрібного чоловіка, то, можливо, нам не треба буде хвилюватися через шмагання або щось подібне. Принаймні я можу спробувати пом’якшити наше покарання.

Мін, що вже знову піднесла руку, аби обтерти лоба, закам’яніла з відкритим ротом: це було так, наче сова оголосила, що збирається стати колібрі. А от Суан лише сіла на соломі, дивлячись на Леане, і запитала:

— Звідки така ідея?

Якби Суан так вперлася очима в неї, Мін, мабуть, зізналася б і в тих вчинках, про які вона давно забула. Коли Суан дивилася на когось таким поглядом, людині одразу хотілося присісти в реверансі й кинутися, не розмірковуючи, виконувати наказ. Навіть Лоґейн частіше за все так і робив, — хіба що без реверансів.

Леане, востаннє торкнувшись крихітним пензликом щік, уважно вдивлялася в себе в люстерку. Вона глянула на Суан, — та хай що вона прочитала в її очах, але відповіла так само незворушно, як і завжди:

— Як ви знаєте, моя мати гендлювала, — переважно хутром і лісом. Одного разу я бачила, як вона задурила голову одному лордові із Салдеї, — так, що він віддав їй увесь свій річний видобуток лісу за пів ціни від тієї, яку збирався отримати. Гадаю, він так і не зрозумів, що сталося, — аж поки не повернувся додому. А може, й ніколи не зрозумів. Він тоді ще надіслав їй браслета з місячним камінням. Доманські жінки не заслуговують аж такої репутації, яку створюють їм докучливі фати, поширюючи вигадки та чутки, — але і в них є дещиця правди. Мати і тітки, звісно, дечому мене навчили, — так само, як і всіх моїх сестер та кузин.

Уважно роздивившись себе у дзеркальці, вона похитала головою і, зітхнувши, повернулася до свого чаклування.

— Але, боюся, коли мені виповнилося чотирнадцять, я була вже така ж височезна, як сьогодні. Самі коліна та лікті, — як у лошати, що надто швидко зростає. А коли я нарешті змогла перетинати кімнату, не перечепившись двічі за власні ноги, я дізналася... — вона глибоко зітхнула, — ...дізналася, що в житті мені не судилося торгувати. А тепер і це позаду. Саме час, мабуть, скористатися тим, чого мене навчили багато років тому. За теперішніх обставин, мені здається, це було б вчасно й доречно.

Суан не зводила з неї пронизливих очей.

— Справа не в цьому. Не лише в цьому. Кажи все, як є.

Леане шпурнула пензлика до скриньки — і вибухнула гнівом:

— Все, як є? А я всього й сама не знаю. Знаю лише, що мені потрібно знайти щось у своєму житті на заміну того... Того, чого більше немає. Ви самі казали мені, що в цьому полягає єдина надія на порятунок. Помсти недостатньо, — принаймні для мене. Я знаю, що у вас є своя мета, необхідна і, можливо, навіть справедлива, — але допоможи мені Світло, мені і цього замало. Я не можу змусити себе так захопитися цим, як ви. Можливо, я надто пізно долучилася до цього. Я залишусь з вами, — але для мене цього замало.

Вона почала закорковувати пляшечки, закривати баночки. Гнів помалу відступав, — хоча вона, можливо, робила цю нескладну справу із надто великими зусиллями. Від неї линув ледь відчутний аромат троянд.

— Я знаю, що флірт не заповнить порожнечу; але він згодиться для того, щоби згаяти час. Можливо, мені допоможе, якщо я стану тією, ким повинна була стати за походженням. Я просто не знаю. І це не нова для мене думка: я завжди хотіла бути такою, як моя мати та тітки; я часто мріяла про час, коли стану дорослою. — Обличчя Леане набуло замисленого виразу, і вона вже не так енергійно закинула до скриньки решту речей. — Гадаю, я завжди відчувала, що носила личину когось іншого; носила, доки та не стала моєю другою натурою. Я повинна була виконувати серйозні завдання, — серйозніші від торгівлі; але, коли я усвідомила, що існує інший шлях, яким я все ж таки могла піти, та личина надто міцно пристала до мого обличчя: її було вже не скинути. Та наразі з цим покінчено, — і личина спадає сама, мимоволі. Тиждень тому я навіть хотіла було попрактикуватися на Лоґейні. Але практичних навичок мені бракувало, — а він, на мою думку, такий чоловік, що може почути більше обіцянок, ніж йому готові запропонувати, і чекати на їхнє виконання. — Раптом на її вустах заграла легенька посмішка. — Моя мати завжди казала, що якщо так трапляється, то це означає, що ти серйозно помилилася у своїх розрахунках; якщо ти не можеш піти навспак, — тобі треба або забути про гідність і пуститися навтьоки, або сплатити ціну і вважати це уроком для себе. — Посмішка на її обличчі стала пустотливішою. — А моя тітка Ресара казала: «Сплачуй ціну та отримуй задоволення».

Мін могла лише головою похитати. Леане наче стала геть іншою жінкою. Так говорити про!.. Вона навіть повірити не могла, що сама таке слухає. Але, чесно кажучи, Леане і виглядала вже геть іншою жінкою. Хоч вона завзято й попрацювала пензликами, Мін не помічала на її обличчі слідів рум’ян або пудри; але її вуста наче налилися, овал обличчя став чіткішим, а очі побільшали. Вона й завжди була вродливиця, — але зараз врода її розквітла вп’ятеро проти звичної.

Та Суан ще не все з’ясувала.

— А якщо тутешній лорд виявиться таким, як Лоґейн? — неголосно запитала вона. — Що ти тоді робитимеш?

Леане випросталася, стоячи на колінах. Вона глитнула клубок у горлі, перш ніж відповісти, та її голос пролунав рівно:

— А хіба за цих обставин у мене є вибір?

Вони мовчки дивилися одна на одну. Перш ніж Суан щось сказала, — а Мін, затамувавши подих, чекала на її відповідь — з того боку дверей загрюкав ланцюг і дзвякнув замок.

Дві супутниці Мін неквапно звелися на ноги, взялися за свої торби, готуючись іти на вихід, — а ось Мін рвучко схопилася на ноги, шкодуючи, що не має ножа на паску. Та не дуже він мені й допоміг би... Я би з ним лише вскочила у ще більшу халепу. Я ж не клятий герой з клятої оповідки. Навіть якщо б я кинулася на вартового...

Двері прочинилися, і в отворі намалювалася постать чолов’яги у довгому шкіряному колеті. Такого здорованя молодій жінці непросто атакувати, — навіть з ножем. Може, й сокири було б замало. Кремезний, дебелий. Волосся на голові залишилося небагато, і то сивого, але загалом чоловік скидався на міцний корч старого дуба.

— Час вам, дівки, постати перед лордом, — похмуро провістив він. — Самі підете чи доведеться вас тягти, наче мішки? Хоч як, а ми вас доправимо, — але невелика охота тягти вас на собі у таку спеку.

Зиркнувши йому за спину, Мін угледіла ще двох чоловіків, теж сивих і, може, не таких здоровезних, але не менш войовничих.

— Ми підемо самі, — сухо мовила Суан.

— Ось і добре. Тоді ходімо. Ворушіться. Лорду Ґарету не годиться на вас чекати.

Незважаючи на те, що жінки погодилися йти, кожен з чоловіків міцно вхопив за руку одну з бранок, і процесія рушила запиленою та брудною вулицею. Лікоть Мін був затиснений у руці лисого дядька, наче в лещатах. Бігли, бігли — і добігли, гірко подумала вона. Дівчина розмірковувала про те, чи не хвицнути конвоїра по нозі — може, це змусить його послабити тиск? — та він виглядав таким міцним, що вона здогадалася, що тільки заб’є собі пальці на нозі, та ще ж до того решту дороги він волочитиме її волоком.

Леане, здавалося, щось обмірковувала; вона ледь помітно жестикулювала вільною рукою, а губи у неї ворушилися, неначе вона повторювала ті слова, що збиралася сказати. Час від часу вона хитала головою і починала спочатку. Суан теж заглибилася у власні думки, — але вона, не криючись, стривожено морщила чоло, навіть кусала вуста; і це Суан, яка ніколи не виказувала занепокоєння. Все це аж ніяк не додавало Мін упевненості.

Під стелею загальної зали корчми, низькою, з важкими дерев’яними бантинами, Мін іще більше занепала духом. Адмер Нем, з розпатланим волоссям, з пожовклим синцем навколо набряклого ока, стояв на чолі десятка родичів. Брати, брати у других та їхні не менш огрядні від своїх чоловіків дружини, всі — у святкових каптанах та фартухах, скупчилися вздовж однієї зі стін. Селяни вирячилися на трьох бранок, і, коли Мін побачила ту суміш люті та зловтіхи, що відбивалася у погляді кожного з них, у дівчини серце захололо. Під рештою стін у шість рядів стояли місцеві мешканці. З огляду на їхній одяг, їх скликали сюди, відірвавши від щоденної праці. Коваль не встиг скинути шкіряного фартуха, численні жінки стояли в сорочках із закоченими рукавами, з руками, притрушеними борошном. Притишений гул голосів висів у повітрі — це глядачі переговорювалися між собою, і дорослі, і дітлахи — цих тут було небагато; але всі як один не гірше від Нема прикипіли очима до трьох жінок. Мін спало на думку, що селище Корські Джерела, мабуть, ніколи ще не мало такої розваги. Одного разу їй довелося бачити натовп, що перебував у стані такого ж збудження, — і це було під час страти.

З приміщення винесли всі столи, крім одного, котрий встановили перед великим цегляним каміном. За столом, поклавши руки перед собою, сидів джентльмен міцної статури, з відкритим та мужнім обличчям, з рясно посрібленим сивиною волоссям, у темно-зеленому шовковому камзолі доброго крою. Поруч з ним стояла жінка приблизно його віку, вбрана у гарну вовняну сукню сірого кольору, гаптовану круг шиї білими квітами. Це має бути місцевий землевласник, вирішила Мін, зі своєю дружиною; сільські аристократи, припустимо, мають хоч трохи ширший світогляд, аніж ті хлібороби, що орендують у них землю. Вартові підвели жінок ближче до столу, за яким засідав лорд, і змішалися з натовпом. Жінка в сірому ступила крок уперед, і шепотіння стихло.

— Нехай усі присутні слухають і почують, — оголосила жінка, — бо сьогодні лорд Ґарет Брін вершитиме тут правосуддя. Затримані, постаньте перед судом лорда Бріна.

То це не леді цього лорда; це хтось з його підлеглих. Ґарет Брін? Наскільки могла пригадати Мін, коли вона чула це ім’я востаннє, він був капітан-генералом гвардії королеви в Кеймліні. Якщо це — та ж сама людина. Вона поглянула на Суан, — але та не підводила очей, втупившись у підлогу у себе під ногами. Хто б не був цей Брін, але вигляд у нього був стомлений.

— Вас обвинувачують, — вела далі жінка в сірому, — у нічному порушенні чужої власності, у підпалі, знищенні будівлі та того, що в ній перебувало, у вбивстві цінної худоби, нападі на особу Адмера Нема та у крадіжці гаманця, в якому, як він стверджує, були золоті та срібні монети. Зрозуміло, що напад та крадіжку здійснив ваш супутник, якому вдалося втекти, але ви троє нарівні з ним мусите відповідати перед законом.

Вона зробила паузу, щоби всі встигли усвідомити почуте, і Мін обмінялася з Леане сумним поглядом. Так, звісно, Лоґейн не проґавив би нагоди ще й гаманець прихопити. Швидше за все, він тепер уже на півдорозі до М’юранді, — якщо не далі.

Жінка зачекала хвилинку, а тоді продовжила:

— Ось ті, хто вас обвинувачують. — Вона вказала на сімейку Немів. — Адмере Нем, тебе запрошують засвідчити претензії.

Гладун виступив наперед. Його так і розпирало від усвідомлення власної важливості. Він пробіг пальцями по ґудзиках на животі, що готові були ось-ось відлетіти під натиском черева, відкинув пасма ріденького волосся, які спадали йому на ніс.

— Як я вже казав, лорде Ґарете, ось як все сталося...

Він, майже не прибріхуючи, розповів, як виявив чужинців у своєму сіннику, як наказав їм забиратися, — хоча, згідно з його описом, Лоґейн і став майже на фут вищим на зріст. А єдиний стусан в свій бік він перетворив на бійку, де Нем гідно протистояв нападнику. Ліхтар впав, сіно зайнялося, переполохана родина вдосвіта висипала з будинку; злочинців схопили, а хлів вигорів ущент. Пізніше помітили, що з дому зник гаман з грошима. Фермер не став зупинятися на тому, як дворовий лорда Ґарета їхав повз і опинився на сцені подій саме тоді, коли хтось з домашніх уже тягнув мотузку, а інші відшукували надійну гілляку. Коли він знову завів про «бійку», в якій, схоже, цього разу перемога мала бути за ним, Брін зупинив його:

— Досить, майстре Неме. Можеш повернутися на своє місце.

Місце фермера зайняла одна з Немових круглопиких жіночок. За віком вона могла бути його дружиною. Обличчя кругле, але не схоже на булочку. Радше на залізну пательню. Або на кам’яну брилу, що виступає з води. І пашіло це обличчя не лише праведним гнівом.

— Відшмагайте цих курв добряче, лорде Ґарете, чуєте?! Відчухрайте їх як годиться — і женіть їх до Джорнгіла у три шиї!

— Тебе ніхто не запрошував до слова, Мейген, — різко перервала її ставна жінка в сірому. — Тут відбувається суд, а не збирання петицій. Йдіть на місце, — ти й Нед. Хутко.

Вони підкорилися, — Адмер з більшою готовністю, ніж Мейген. Жінка в сірому повернулася до Мін і двох її супутниць.

— Якщо ви маєте щось сказати на свій захист чи надати свідчення про пом’якшувальні обставини, то саме час це зробити.

У голосі жінки не чути було співчуття; взагалі жодних емоцій. Мін очікувала, що Суан заговорить першою, — адже та завжди брала на себе лідерство, завжди казала, якими мають бути наступні дії; та Суан не поворухнулася, навіть оком не повела. Натомість до столу посунула Леане, дивлячись просто на чоловіка, який сидів за столом. Вона трималася так само прямо, як і завжди; але її звичайна хода, граційна, але стрімка, раптом стала плавкою, перетворившись чи не на ковзання, а в стрункій постаті додалося гнучкості. Незбагненним чином її стегна та груди роздалися чи випнулися. Ні, вона нічого не виставляла напоказ, але те, як вона рухалася, робило її форми помітними.

— Мілорде, ми — лише беззахисні жінки, всі троє; біженки, що тікають від бур, які проносяться світом. — У голосі Леане не чутно було звичних хрипких ноток; їм на зміну прийшла м’яка оксамитова ніжність. У темних очах зажевріли закличні вогники. — Ми заблукали, у нас не було ані гроша за душею, і нам довелося шукати притулку в корівнику майстра Нема. Знаю, що ми не повинні були цього робити, але ми боялися ночувати просто неба. — Вона легенько, геть трохи простягнула відкриті долоні до Бріна, і це на мить підкреслило її безпомічність та безпорадність. Лише на коротку мить. — Цей чоловік, Далін, ми його зовсім не знали; він лише запропонував нам свій захист. У ці часи, мілорде, жінки потребують захисту... Хоча, боюся, ми помилилися, коли довірилися йому. — Очі широко розчахнулися; її погляд, сповнений благання, красномовно засвідчив, що лорд міг би бути для них значно кращим захисником. — Насправді це він напав на майстра Нема, мілорде; ми б спробували втекти чи відпрацювати господарю садиби за те, що знайшли притулок під його дахом. — Обійшовши стіл збоку, вона граційним рухом опустилася на коліна біля стільця, на якому сидів Брін, і легенько торкнулася його зап’ястка, водночас зазираючи йому в очі. Голос у неї ніжно затремтів, на губах заграла легенька посмішка, здатна змусити серце кожного чоловіка забитися сильніше. — Мілорде, ми винні в незначному вчинку, але не в такому злочині, в якому нас звинувачують. Ми здаємося на ваш суд і ваше милосердя. Благаю вас, мілорде, змилуйтеся над нами і захистіть нас.

Брін не відривав погляду від очей Леане лише мить, але вона здавалася вічністю. Тоді він хрипко прокашлявся, відсунув від стола стілець, що важко зарипів під ним, підвівся і обійшов стіл з протилежного від дівчини боку. У натовпі селян та фермерів наче вітрець пролетів: у чоловіків, схоже, задерло в горлі, так само, як у їхнього лорда; жінки буркотіли щось собі під ніс. Брін зупинився перед Мін.

— Як тебе звати, дівчино?

— Мін, мілорде. — Вловивши здушене мугикання Суан, вона поспіхом додала: — Серенла Мін. Всі кличуть мене Серенлою, мілорде.

— Схоже, твоя мати мала певні передчуття, — посміхнувся він у відповідь. Він не перший так реагував на її ім’я. — Ти хочеш щось додати, Серенло?

— Тільки те, що я дуже шкодую, мілорде, і що насправді це не наша провина. Це все Далін. Прошу вас про милосердя, мілорде.

Ці слова не вартували багато поряд з благанням Леане — після вистави, що та влаштувала, взагалі важко було сказати щось варте уваги. Втім, кращих слів Мін не могла вигадати. В роті у неї було сухо, наче на розпеченій вулиці за стінами корчми. А що, як він вирішить їх повісити? Він кивнув — і повернувся до Суан, що невідривно втупилася поглядом у підлогу. Взявши жінку за підборіддя, лорд підвів її голову, змушуючи подивитися собі в очі.

— А тебе як звати, дівчино?

Суан відсахнулася, смикнувши головою та відступивши на крок.

— Мара, мілорде, — прошепотіла вона. — Мара Томанес.

Мін тихенько застогнала. Суан була вочевидь налякана, — а втім, дивилася на лорда Бріна зухвало. Мін навіть здалося, що та наразі зажадає, аби Брін негайно відпустив їх. Він спитав її, чи хоче вона щось додати, — і вона відмовилася: пошепки, з тремтінням у голосі, але дивилася вона на лорда так, наче це він був під вартою. За язиком їй вдавалося стежити, а от за очима — ні. Тяглися секунди, і Брін першим відвів очі.

— Повертайся до подружок, дівчино, — кинув він Леане, підходячи до свого стільця. Вона приєдналася до супутниць. Обличчя її свідчило про зруйновані надії, а ще на ньому можна було помітити, що вона ображена. Принаймні Мін так здалося.

— Я дійшов висновку у цій справі, — промовив Брін, звертаючись до всіх присутніх. — Злочини серйозні; і нічого з того, що я почув, не спростовує факти. Якщо до будинку вдеруться три чоловіки, щоб поцупити свічники, і один з них нападе на господаря, — винними визнаються всі троє. Збитки мають бути відшкодовані. Майстре Неме, я сплачу тобі витрати на відбудову твого корівника, а також вартість шістьох дійних корів. — Очі у товстуна аж загорілися, але Брін негайно додав: — Каралін розрахується з тобою готівкою, коли розбереться з вартістю та цінами. Я чув, що не всі твої корівки такі дійні, як були колись. — Худорлява жінка в сірому задоволено кивнула. — За ґулю на твоєму лобі я присуджую тобі одну марку сріблом. І не сперечайся, — додав він рішуче, коли Нем відкрив був рота. — Від Мейген тобі перепадає ще й не так, коли ти вип’єш зайве. — Серед глядачів пробігли смішки, незважаючи на те, що Нем зиркав на публіку збентежено та люто. А Мейген розвеселила публіку ще сильніше, розлючено зиркнувши на чоловіка. — Я також відшкодую тобі суму, що була у поцупленому гаманці. Після того, як Каралін точно визначить, скільки там було грошей. — І Нем, і його дружина не могли приховати розчарування; втім, вони притримали язики. Адже ясно було, що лорд дасть їм саме стільки, скільки вважатиме за потрібне. Мін відчула, що у неї в глибині серця починає прокидатися надія.

Брін сперся ліктями на стіл і зосередив увагу на бранках. Мін слухала його неквапну промову, відчуваючи, як у неї всередині все кам’яніє:

— Ваша ж трійця залишається працювати на мене. Вам призначать звичайну платню за роботу, і ви залишатиметесь тут, — аж доки відпрацюєте все, що я сплачу за вас, до останньої монети. І не сподівайтесь на мою поблажливість. Якщо ви присягнетесь, — що мене вдовольнить, — я звільню вас від варти, і ви працюватимете в моєму домі. Якщо ні — працюватимете в полі, де вас ні на мить не спускатимуть з очей. За польові роботи платять менше, — але вибір за вами.

Мін гарячково намагалася пригадати присягу, — найслабкішу з тих, які вдовольнили б Бріна. Їй не до вподоби було порушувати хоч які присяги, але вона повинна була втекти за першої ж нагоди; тож треба було подбати, щоби тягар порушення присяги, що ляже їй на душу, був якомога легший. Леане, схоже, теж шукала відповідну присягу, коли Суан, не вагаючись, опустилася на коліна і поклала руки на серце. Вона дивилася Брінові просто в очі, дивилася все з тим же викликом:

— Світлом та своєю надією на спасіння та воскресіння присягаюся служити вам, як ви забажаєте, так довго, як ви забажаєте. Якщо я порушу цю присягу, нехай Творець відверне від мене обличчя і душу мою поглине Темрява.

Ледь чутно, наче дихання, зривалися з її вуст ці слова, але падали вони у мертву тишу. Не існувало присяги міцнішої, — хіба що та, яку приносить жінка, коли стає Айз Седай, коли Жезл Присяги пов’язує її з обіцянками так міцно, що вони входять у її плоть і кров.

Леане скинула очі на Суан; мить — і вона теж впала на коліна:

— Світлом та своєю надією на спасіння і воскресіння, Світлом та своєю надією на спасіння і воскресіння...

Мін у відчаї шукала виходу. Промовити присягу не таку сувору, як її супутниці, без сумніву означало б, що її відішлють працювати в полі, де вона буде під постійним наглядом. Але присягтися цією присягою... Їй завжди казали, що порушити її — це майже те ж саме, що скоїти вбивство. Можливо, навіть гірше. Але не було ради. Заприсягтися цією присягою — або невідомо скільки років вдень гарувати на полі, а вночі, швидше за все, перебувати під замком. Опустившись на коліна поруч із супутницями, вона прошелестіла потрібні слова, водночас волаючи подумки: Суан, дурна, що ти наробила! В яку халепу ти мене втягла?! Мені не можна тут залишатися! Я мушу знайти Ранда! Світло, допоможи мені!

— Але ж, — з притиском промовив Брін, коли відлунало останнє слово, — на це я навіть не очікував. Та цього цілком достатньо. Каралін, будь ласка, поспілкуйся з майстром Немом окремо та з’ясуй, як він оцінює завдані йому збитки. Відпусти всіх, — нехай повертаються до своїх справ. Всі, крім цих трьох жінок, звісно. Подбай, аби їх доправили до маєтку. За цих обставин, гадаю, варта не знадобиться.

Струнка жінка поглянула на нього так, наче хотіла б заперечити, — але промовчала. За мить усе довкола пішло млинком, підкоряючись її коротким наказам. Адмер Нем та чоловіча половина його рідні згуртувалися біля неї; їхні обличчя, а надто Немове, пашіли жадібністю. Їхнє жіноцтво мало трохи менше користолюбства в очах; та погляди, якими вони хотіли б спопелити Мін та двох її супутниць, засвідчували аж ніяк не добрі почуття. Бранки залишалися стояти на колінах посеред зали, що швидко порожніла. Мін не була впевнена, що втримається на ногах, коли треба буде підводитися. В голові її безмовно лунали й далі одні й ті ж слова: Ох, Суан, що ти наробила?! Я не можу тут лишатися. Не можу!

— У нас тут траплялися біженці — час від часу, — порушив мовчання Брін, коли останній селянин зник за дверима. Лорд відкинувся на стільці й допитливо дивився на трьох жінок. — Але такої дивної трійці, як ви, ми ще не бачили. Доманка. А ти з Тіру? — Суан коротко кивнула. Вона та Леане уже підвелися з колін: граційна жінка зі шкірою кольору міді легенько обтрушувала на собі сукню, а Суан стояла непорушно. Мін примудрилася приєднатися до них, хоч ноги їй підтиналися. — А ти, Серенло? — Він знову ледь помітно посміхнувся, вимовляючи ім’я. — Ти, певне, походиш із західних земель Андору, — якщо я правильно розчув вимову.

— З Бейрлона, — пробурмотіла вона й прикусила язика, але було вже пізно. Хтось міг знати, що Мін з Бейрлона.

— Щось я не чув про біженців із Заходу... Там наче нічого такого не відбувається, — в голосі Бріна чулося питання. Мін промовчала, — і він не став наполягати на відповіді. — Після того, як ви відпрацюєте свій борг, ви зможете залишитися працювати у мене, якщо забажаєте. Життя у тих, хто втратив домівку, несолодке, — і навіть тапчан служниці може бути кращим від ночівлі під кущем.

— Дякую, мілорде, — ніжно пролепетала Леане, присівши у такому вишуканому реверансі, що навіть у своїй простацькій сукні для їзди верхи вона здавалася гостею на балу. Мін повторила за нею слова подяки окостенілим язиком, а на реверанс не відважилася — боялася, що коліна зрадять. Суан залишилася стояти як стояла, мовчки дивлячись на Бріна важким поглядом.

— Шкода, що ваш компаньйон прихопив ваших коней. Четверо коней могли б дещо зменшити ваш борг.

— Це незнайомець і злодій, — відповіла Леане тоном, в якому ясно чулися інтимні нотки. — Щодо мене, то я більше ніж щаслива змінити його покровительство на ваше, мілорде.

Брін подивився на неї, як здалося Мін, прихильно, але обмежився зауваженням:

— Принаймні у маєтку ви будете в безпеці від сімейства Немів.

Відповіді на це не було. Мін гадала, що немає великої різниці, де скребти підлоги: в маєтку Бріна чи на фермі Нема. Як мені звідси звільнитися? Світло, як?! Мовчанка тривала й далі. Тишу порушував тільки Брін, барабанячи пальцями по стільниці. Мін подумала б, що він не знає, що ще сказати, — якби не була впевнена в тім, що цього чоловіка ніхто, ніщо і ніколи не може вивести з рівноваги. Радше його дратувало те, що одна лише Леане виказувала певну вдячність; вона здогадувалася, що він вважав, що їхнє покарання могло би бути значно серйознішим. Можливо, палкі погляди та улесливі інтонації Леане певною мірою спрацювали, — та Мін відчувала, що вона воліла б, щоби Леане залишалася такою, якою була раніше. Краще було б, якби їх усе ж таки розклали посеред площі та відшмагали.

Нарешті, роздратовано щось бурмочучи, повернулася Каралін.

— На те, щоб добутися притомних відповідей від Немів, мілорде, піде не один день, — стурбовано сказала вона. — Якби я на це погодилася, — Адмер отримав би п’ять корівників та п’ятдесят корів. Щодо гаманця, — гадаю, він все ж таки існував; але от скільки в ньому було монет... — вона похитала головою і зітхнула. — Але я врешті-решт дізнаюся правду. Якщо ви закінчили опитувати жінок, Джоні готовий забрати їх до замку.

— Можеш їх забирати, Каралін, — відказав Брін, підводячись. — Коли відправиш їх, — знайдеш мене у цегельні. — Голос його знову лунав втомлено. — Тад Гарен каже, що треба більше води, щоб і надалі виробляти цеглу, — і лише Світло знає, де мені взяти для нього цю воду.

Він поспішно вийшов із зали — так, наче вже забув про трьох жінок, які щойно присяглися йому служити. Джоні виявився тим голомозим здорованем, що приходив по них до стодоли. Тепер він чекав на жінок перед корчмою біля фургона на високих колесах, з парусиновим напівкруглим верхом. Фургон мала тягти драбиняста бура конячка. Неподалік стовбичили кілька місцевих, котрі хотіли повитріщатися на від’їзд засуджених; але більшість присутніх на суді, схоже, вже пішли по домівках — ховатися від спеки. Постать Ґарета Бріна, віддаляючись, ледь мріла в просвіті курної вулиці.

— Джоні доправить вас до маєтку, — промовила Каралін. — Робіть те, що вам скажуть, — і життя не буде для вас важким. — Якусь мить вона роздивлялася нових служниць темними очима, майже такими ж пронизливими, як у Суан, а тоді мовчки кивнула, наче задоволена побаченим, і поквапилась слідом за Бріном.

Джоні відкрив і притримав задню завісу фургона, але не став допомагати жінкам видиратися досередини та розсідатися. На підлозі було розтрушено хіба що оберемок соломи, а спека під важким парусиновим верхом стояла страшенна. Чоловік не зронив жодного слова. Фургон хитнувся, коли він вліз на передок. Жінки його не бачили, та Мін почула, як він вйокнув на конячку, і фургон зрушив з місця, хитаючись та підскакуючи на баюрах. Колеса легенько поскрипували.

Мін знайшла невеличку дірку у парусині й дивилася крізь неї, як повільно зникало вдалині містечко, поступившись місцем переліскам та полям, відгородженим від шляху гостроколами. Вона була надто приголомшена, щоби говорити. Великій місії Суан судилося закінчитися миттям підлог та горщиків. Не треба їй було братися допомагати цій жінці; залишатися біля неї. Треба було кинути її та якомога скоріше мчати до Тіру.

— Що ж, — раптом озвалася Леане, — спрацювало не так уже й погано. — Вона говорила у своїй звичній енергійній манері, хоча в її голосі й відчувалася схвильованість — схвильованість! — а щоки у неї розчервонілися. — Могло бути й краще, але це можна виправити. Треба лише трохи попрактикуватися. — Вона розсміялася тихенько, майже захихотіла. — Ніколи не думала, що це так весело! Коли я відчула, як у нього почастішав пульс... — Вона на мить витягнула руку у тому жесті, яким клала її на зап’ясток Бріна. — Я вперше відчула себе такою живою, такою могутньою. Тітка Ресара завжди казала, що полювання на чоловіків цікавіше від соколиного полювання, але я тільки сьогодні зрозуміла, що вона мала рацію.

Тримаючись за борт фургона, який помітно гойдало, Мін вирячила на неї очі:

— Ти здуріла, — нарешті спромоглася вона вимовити. — На скільки років ми заприсяглися? На два? На п’ять? Схоже, ти переконана, що Ґарет Брін усі ці роки носитиме тебе на руках? А я сподіваюся, що він тобі задасть перцю! Щодня завдаватиме!

Леане дивилася на неї вражено, але це не зупиняло Мін. Що, вона гадала, ніби Мін поставиться до цього спокійно? Але насправді Мін лютилася не на Леане. Вона розвернулася, щоби бачити Суан:

— А ви! Вирішили здатися — і не просто здатися?! Лягли, наче ягня під ніж! Чому ви обрали саме цю присягу? Заради Світла, чому?!

— Тому, — відказала Суан, — що я не могла бути впевнена, що будь-яка інша присяга не дасть йому день та ніч тримати нас під вартою, — хоч у панському будинку, хоч ні.

Вона напівлежала на днищі воза, збитому з грубих дощок, і промовляла таким тоном, наче це були найбуденніші в світі речі. І, схоже, Леане теж так вважала.

— Ви збираєтесь порушити обіцянку, — сказала Мін, помовчавши. Вона вимовила це нажахано, пошепки, але однаково кинула стурбований погляд на парусинову стіну, що відокремлювала їх від Джоні. Хоч дівчина і не думала, що він може їх розчути.

— Я збираюсь робити те, що мушу робити, — рішуче, але лагідно відказала Суан. — Зачекаємо два чи три дні, — і, коли пересвідчимося, що за нами немає пильного нагляду, підемо. Боюся, нам доведеться взяти коней, — адже своїх ми втратили. Мабуть, Брін має непогані стайні. Про цей вчинок я шкодуватиму.

А Леане сиділа собі, наче кішка, що вмочила вуса в сметану. Вона, мабуть, від самого початку знала, що так станеться; ось чому вона заприсяглася без жодних вагань.

— Вам буде соромно вкрасти коней? — захриплим голосом проказала Мін. — Ви плануєте порушити присягу, яку не порушує ніхто, крім Друзів Морока, — а про те, що доведеться взяти коней, ви шкодуватимете? Я не можу повірити, що чую це від вас обох. Я не знаю, хто ж ви такі, — ви обидві.

— А ти й справді збираєшся залишитися тут, щоб відшкрібати горщики, — поцікавилася Леане так само тихо, як Мін та Суан, — коли Ранд перебуває невідомо де, — ще й забравши твоє серце?

Мін не відповіла, відчуваючи, що спаленіла, мов жар. Вона не хотіла, щоби вони дізналися, що вона закохана в Ранда аль’Тора. Іноді вона хотіла б і сама цього не знати. Чоловіка, якому було байдуже, жива вона чи ні; такого чоловіка, як він. Те, ким він є, здавалося їй не таким важливим, аніж те, що він ніколи не подивився в її бік двічі, — хоча все це було одне до одного. Вона хотіла сказати, що не порушить присяги, викине Ранда з голови, доки не відпрацює борг, — хай скільки часу це візьме. От тільки вона не могла й рота відкрити. Згоріти йому! Якби я його ніколи не зустріла, — я б не скочила в цю халепу!

Коли мовчанка, порушувана лише ритмічним порипуванням коліс, затяглася, як на Мін, аж надто надовго, Суан заговорила:

— Я збираюся виконати те, в чому заприсяглася. Але після того, як зроблю те, що мушу зробити. Я не присягалася служити йому просто зараз; чесно кажучи, я навмисне про це не згадувала. Я погоджуюся, що це хитрість з мого боку, — і така, яка може не сподобатися Ґарету Бріну; але присяги я не порушу.

Від здивування Мін осіла на підлогу, дозволивши хиткому возу підкидати її, як йому заманеться.

— Тобто ви маєте намір втекти, а тоді за кілька років повернутися — і віддатися Бріну в руки? Та він вашу шкуру віддасть шкуролупу. Наші шкури.

Тільки промовивши це, вона зрозуміла, що вже пристала на план Суан. Втекти, а тоді повернутися і... Я не можу! Я кохаю Ранда. А він нічого не помітить, — навіть якщо Ґарет Брін змусить мене до скону гарувати на кухні!

— Важко робити щось усупереч такому чоловікові, — погодилася Суан. — Я зустрічалася з ним одного разу... Раніше. Тому боялася, що він впізнає мій голос сьогодні. Обличчя змінюються, голоси ж — ні. — Вона невпевнено торкнулася власного обличчя, як робила інколи, вочевидь цього не помічаючи. — Обличчя, дійсно, змінюються, — прошепотіла вона. Тоді голос її зміцнів: — Я вже сплатила високу ціну за те, що маю зробити, — сплачу і цю. У кінцевому підсумку якщо тобі залишається або потонути, або осідлати рибу-лева, — ти її осідлаєш, і сподіватимешся на краще. Ось і все, що можна тут сказати, Серенло.

— Бути служницею — не про таке майбутнє я мрію, — зауважила Леане, — але це ще в майбутньому; і хтозна, що може статися до того часу? Добре пам’ятаю, як я гадала, що взагалі не маю майбутнього. — Напівусмішка ковзнула кутиками її рота, очі мрійливо звузилися, а в голосі залунали оксамитові нотки. — До того ж не думаю, що він вдасться до послуг шкуролупа. Мені лише рік чи два попрактикуватися, а тоді залишитися наодинці з лордом Ґаретом Бріном на кілька хвилин, — і він зустріне нас з розкритими обіймами та влаштує у найкращих кімнатах. Вдягне нас у шовки та пропонуватиме нам свою карету для прогулянок.

Мін не стала заважати — хай собі мріє. Іноді їй здавалося, що обидві її супутниці живуть у світі мрій. Їй же спала на думку інша ідея. Дрібничка, але така, що почала її дратувати.

— До речі, Маро, поясніть мені дещо. Я помітила, що дехто посміхається, коли ви кличете мене на ім’я. Брін посміхнувся — і ще сказав щось про те, що моя мати мала передчуття. Що це означає?

— Старою мовою, — пояснила Суан, — це ім’я означає «вперта донька». А в тобі можна було помітити дрібку впертості, коли ми зустрілися вперше. Таку собі жилочку в милю завширшки та милю завглибшки.

І це каже Суан! Суан, найвпертіша жінка в усьому світі! А та аж розпливлася в посмішці:

— Звісно, ти робиш успіхи. У наступному селищі можеш назватися Чаліндою. Це старою мовою значить «мила дівчинка». А то ще...

Раптом фургон нахилився сильніше, ніж досі, а тоді пришвидшився — так, наче конячка зірвалася учвал. Підскакуючи, наче зернята у підрешітку, троє жінок здивовано дивилися одна на одну. Тоді Суан примудрилася встати й відсмикнути завісу за козлами. Джоні на його місці не було. Перекинувшись через дерев’яне сидіння, Суан схопила повіддя й натягнула їх, змушуючи кобилу зупинитися. Мін тим часом відкинула задній полог, роздивляючись довкола.

Шлях наразі йшов крізь густі зарості, — майже справжній ліс з дубів, берестів, сосен та груболистів. У повітрі ще стояла курява, яку здійняв фургон своїм стрімким ривком; вона потроху осідала, і на Джоні також: він лежав горілиць на узбіччі кроків за шістдесят позаду.

Не розмірковуючи, Мін зістрибнула на землю, підбігла до Джоні й опустилася біля нього на коліна. Він іще дихав, але його очі були заплющені, а довкола глибокого садна на скроні набрякала кривава ґуля.

Леане відштовхнула її та промацала голову візниці вмілими пальцями.

— Він житиме, — сказала вона впевнено. — Схоже, нічого не зламано. Коли він отямиться, у нього ще кілька днів болітиме голова. — Вона відкинулася назад і склала руки на грудях. Голос її забринів смутком, коли вона додала: — У будь-якому разі я нічого не можу для нього зробити. Хай мені згоріти, — я ж пообіцяла собі, що більше не стану через це плакати.

— Питання... — Мін ковтнула клубок у горлі й заговорила знову: — Питання полягає в тому, чи ми покладемо його до фургона і відвеземо до маєтку, чи ми... Заберемося звідси? — Світло, я нічим не краща від Суан!

— Ми відвеземо його до найближчої ферми, — повільно відгукнулася Леане.

До них наблизилася Суан, ведучи запряжену конячку так, наче побоювалася, що мирна худобина може її вкусити. Вона поглянула на пораненого, й на лоба їй набігла зморшка.

— Таку рану не отримати, просто падаючи з воза. Не бачу тут ані корча, ані каменюки, щоб так скалічитися. — Вона озирнулася, вдивляючись у довколишній ліс, і тут з-поза дерев виїхав чоловік на високому чорному жеребці, ведучи за повіддя трьох кобил, і серед них одну — кошлату та на дві п’яді нижчу від інших.

Це був високий чолов’яга у синьому шовковому камзолі, з мечем при боці, з довгим волоссям, що кучерями спадало йому на широкі плечі. Він був вродливий похмурою вродою, — лише жорсткою, неначе випробування залишили на ньому глибокий слід. Його Мін очікувала побачити тут останнім.

— Це твоїх рук справа? — зажадала відповіді Суан.

Лоґейн посміхнувся, зупиняючи коней біля фургона, хоч і невеселою посмішкою.

— Праща — корисна штука, Маро. Вам пощастило, що я опинився тут. Я не чекав, що ви залишите селище раніше ніж за кілька годин, — і гадав, що ви ледь тягтимете ноги. Схоже, тутешній лорд виявився надто поблажливим. — Раптом обличчя його ще потемнішало, а в голосі задзвенів метал: — А ви гадали, що я кину вас напризволяще? Може, мені й варто було так вчинити. Та ти дещо пообіцяла мені, Маро. Я жадаю обіцяної тобою помсти. Я пройшов з тобою половину шляху до Моря Штормів, супроводжуючи тебе у твоїх пошуках, — хоч ти й не кажеш мені, що саме шукаєш. Я не питав тебе, як саме ти збираєшся дати мені те, що пообіцяла. Але ось що я скажу тобі зараз: твій час спливає. Поквапся завершити свої пошуки та виконай обіцяне, — інакше я покину тебе саму. Ти швидко дізнаєшся, що в селищах не надто прихильно ставляться до чужинців без гроша за душею. Три гарні жінки подорожують самі? Тільки оце, — він торкнувся меча на боці, — рятувало вас, коли ви навіть і не здогадувалися. То ж тобі краще якомога швидше відшукати те, що ти шукаєш, Маро.

На початку їхньої подорожі він не був таким зухвалим. Тоді він смиренно дякував їм за їхню допомогу, — звісно, до такої міри смиренно, якої можна було очікувати від такого типа, як Лоґейн. Схоже, що з часом відсутність результатів значно зменшила його вдячність.

Суан і на мить не відвела очей під його поглядом.

— Я теж цього прагну, — твердо відказала вона. — Але якщо ти хочеш залишити нас, — віддай нам наших коней і йди своїм шляхом! Якщо не хочеш гребти, — забирайся з човна і пливи далі сам! Побачиш, як тобі вдасться здійснити свою помсту наодинці.

Лоґейн так стиснув повіддя у кремезних кулаках, що Мін здалося, ніби вона почула, як у нього хруснули кісточки пальців. Через спробу стримати емоції обличчям чоловіка пробігла судома.

— Я залишуся ще на деякий час, Маро, — вимовив він нарешті. — Ще ненадовго.

На якусь мить Мін помітила навколо голови Лоґейна спалах сяйва, — корону з блакитних та золотих променів. Звісно, Суан та Леане цього не побачили, хоч вони і знали, на що здатна Мін. Час від часу вона бачила певні речі про деяких людей — видива, так вона їх називала — у вигляді образів чи аур. Іноді вона знала, що означають ці картинки. Ця жінка одружиться. Цей чоловік помре. Малі справи чи великі події, світлі чи сумні, але вона ніколи не знала, чим вони викликані, з чим або з ким іще пов’язані, де і коли відбудуться. Айз Седай та Охоронці завжди мали аури; у більшості людей вони не виникали ніколи. І бачити їх не завжди було приємно.

Раніше вона ніколи не бачила гало довкола Лоґейна, але знала, що воно означає. На нього чекає тріумф; чекає слава. Але ж для нього найпершого серед усіх чоловіків це не мало жодного сенсу. Коня, меч та одяг він виграв у кості, і Мін мала сумніви щодо того, до якої міри чесною була ця гра. Більше він нічого не мав; не мав жодних перспектив, окрім тих, що пообіцяла йому Суан; а як Суан зможе виконати ці обіцянки? Саме його ім’я лунало смертним вироком. Все це просто не в’язалося докупи.

До Лоґейна раптом повернувся хороший настрій. Він розвеселився так само зненацька, як раніше спохмурнів. Чоловік витяг пузатий, грубо плетений з вовни гаман з-за паска і побряжчав ним, аби жінки почули.

— Я тут надибав трохи грошенят. Нам поки що не доведеться ночувати по клунях.

— Ми про це чимало чули, — холодно зронила Суан. — Гадаю, цього від тебе і варто було чекати.

— А ти вважай це внеском у твої пошуки. — Вона простягнула руку, але він вже знову прив’язував гаман до паска, посміхаючись із ледь помітною напругою. — Я не дозволив би собі бруднити твої руки краденими грошима, Маро. До того ж, можливо, так я почуватимуся впевненим, що ви не втечете й не покинете мене. — Суан виглядала так, наче ладна була собі лікті кусати, — але промовчала. Лоґейн став у стременах і подивився вздовж дороги в напрямку Корських Джерел. — Бачу, сюди бреде отара, а з нею — два хлопчаки. Час забиратися звідси. Вони щодуху помчать зі звісткою до села. — Опускаючись у сідло, він поглянув на Джоні, що так і лежав без тями. — Вони приведуть допомогу цьому дядькові. Не думаю, що я поранив його аж надто сильно.

Мін похитала головою; Лоґейн не припиняв її дивувати. Вона гадала, що він вже й думати забув про чоловіка, якому пробив голову. Суан з Леане, не гаючи часу, злетіли в сідла з високими луками; Леане всілася на сіру кобилу, яку вона називала Місячна Квітка, а Суан — на Белу, низеньку волохату конячку. Для Суан це була непроста справа. Вершниця з неї була кепська; вона провела в сідлі багато тижнів, але й досі поводилася із сумирною Белою так, наче та була бойовим конем з вогняними очима. Леане ж управляла Місячною Квіткою без жодних зусиль. Мін розуміла, що як вершниця вона перебуває десь посередині; вона влізла на гніду кобилку Шипшину значно більш спритно, ніж Суан, але не так граційно, як Леане.

— Ви гадаєте, він нас переслідуватиме? — запитала Мін, коли вони риссю рушили на південь, залишаючи Корські Джерела позаду. Дівчина хотіла почути відповідь Суан, але озвався Лоґейн:

— Тутешній лорд? Сумніваюся, що він вважає вас вартими гонитви. Звісно, він може послати чоловічка з вашим описом по сусідніх селищах. Тож нам сьогодні не варто зупинятися, аж доки не опинимось досить далеко. Та й завтра також.

Схоже, він вирішив узяти керівництво на себе.

— Ми й дійсно не варті погоні, — промовила Суан, незграбно підскакуючи в сідлі. Вона стереглася Бели, але наразі втупилася просто в спину Лоґейнові, і погляд її ясно свідчив про те, що очолювати загін він буде недовго.

Що стосується Мін, то вона щиро сподівалася, що Брін вважатиме їх не вартими уваги. Він повинен був так вважати. Якщо тільки він не дізнається їхніх справжніх імен. Лоґейн погнав свого жеребця вчвал, — то й вона вдарила п’ятами Шипшину під боки і помчала вперед, намагаючись думати про те, що попереду, а не про те, що залишилося позаду.

Засунувши шкіряні рукавиці з крагами за портупею меча, Ґарет Брін взяв з письмового столу оксамитовий капелюх із заломленими крисами. Цей капелюх, привезений з Кеймліна, відповідав останній моді. За цим слідкувала Каралін. Сам Ґарет не стежив за модою, але Каралін вважала, що він повинен одягатися відповідно до свого статусу, — і цього ранку вона приготувала для нього вбрання з шовку та оксамиту.

Брін насадив на голову капелюха з високим наголовком і мигцем побачив своє віддзеркалення в одному з вікон кабінету. Добре, що туманне й віддалене. Хоча він побачив себе лише краєм ока, та не міг не помітити, як разюче різнився сірий капелюх та сірий шовковий камзол, гаптований на рукавах та на комірі примхливими срібними візерунками, від шолома та кольчуги — звичного для нього вбрання. Але з цим було покінчено назавжди. А це, що на ньому тепер... Це лише засіб хоч якось згаяти порожній час. Та й по всьому.

— Ви впевнені у своєму рішенні, мілорде Ґарете?

Брін відвів очі від вікна й розвернувся до Каралін. Та стояла поруч зі своїм письмовим столом, що був навпроти його, біля протилежної стіни кімнати, загромаджений стосами гросбухів з усією бухгалтерією по маєтку. Поки його не було, ця жінка заправляла усім його майном, — і, схоже, краще давала з цим раду, аніж він сам.

— Якби ви присудили їм працювати на Адмера Нема, як це передбачено законом, — продовжувала вона, — зараз це була б не ваша проблема.

— Але я цього не зробив, — відказав він. — Не зробив, — і не зробив би і зараз. Ти знаєш не гірше від мене, що, якби я ухвалив таке рішення, Нем і всі чоловіки з його рідні намагалися б притиснути цих дівчат десь у куточку — з ранку до вечора і з вечора до ранку. А Мейген та решта їхніх жінок перетворили б їхнє життя на справжню Безодню Фатуму, — і це лише в тому разі, якби вони усі раптово не попадали до криниці й не втопилися б.

— Навіть Мейген не скористалася б криницею, — сухо заперечила Каралін, — а надто зважаючи на посуху. Але ваша точка зору мені зрозуміла. Утім, вони мають фору майже в цілий день і ніч, і могли втекти як завгодно далеко. Ви маєте оголосити їх у розшук, — тільки так ви зможете їх знайти. Якщо взагалі зможете.

— Тад зможе їх знайти.

Тадові було сімдесят з гаком, але він усе ще був здатний взяти слід вчорашнього вітру, хоч би й на скелях під місячним сяйвом. І він лише зрадіє нагоді скинути свою цегельню на сина.

— Як скажете, лорде Ґарете. — Каралін і Тад не ладнали одне з одним. — Отже, коли він привезе їх сюди, — я впевнена, що зможу знайти для них роботу в замку.

Щось у її голосі зачепило його. Ледь помітна нотка задоволення. Чи не з першого дня, коли Ґарет повернувся додому, Каралін взялася приводити до замку гарненьких служниць та дівчат з ферм, готових допомогти своєму лорду забути всі його прикрощі.

— Вони порушниці присяги, Каралін. Боюся, на них чекає праця в полі.

Вона на мить незадоволено підтисла вуста, — і це посилило його підозри; але її голос лишався байдужим:

— Можливо, двом з них там і місце, лорде Ґарете. Але таку вроду, як у тієї доманки, шкода марнувати в полі. Вона чудово могла б прислуговувати за столом. Надзвичайно гарна молода жінка. Утім, звісно, на все ваша воля.

То ось кого нагледіла Каралін. Дійсно, надзвичайно гарна молода жінка. Хоч і дивним чином відрізняється від доманок, з якими йому доводилося зустрічатися. У чомусь трохи нерішуча; у чомусь — надто швидка. Так, наче вона випробовує свої чари чи не вперше... Звісно, такого просто не може бути. Доманські жінки вчать дочок обкручувати чоловіків довкола пальця ще в колисці. Втім, він не стане стверджувати, що вона була геть безуспішною. Якщо вже Каралін вирішила напустити на нього саме її після всіх цих дівчаток з ферм... Надзвичайно вродлива.

Тоді чому перед його очима увесь час стояло інше обличчя? Чому він ловив себе на тому, що не припиняє думати про блакитні очі? Дивилася на нього з таким викликом, наче бажала б вихопити меча; налякана, — не дозволяла страху взяти над собою гору. Мара Томанес. Він був упевнений, що вона — з тих, хто дотримується даного слова, навіть без присяг.

— Я поверну її, — пробурмотів він, звертаючись до себе. — Поверну — і дізнаюся, чому вона порушила присягу.

— Як скажете, мілорде, — відгукнулася Каралін. — Мені здалося, що вона могла б бути покоївкою у вашій спальні. Села вже трохи застара для того, аби бігати сходами вгору й вниз, якщо вам щось знадобиться вночі.

Брін закліпав очима. Про що це вона? А... Ця доманська дівчина. Він похитав головою, дивуючись дурості Каралін. Утім, хіба він не виказав себе ще більшим дурнем? Він тут лорд; він повинен був лишатися тут, аби подбати про своїх людей. Але Каралін давала цьому раду краще від нього протягом всіх цих років, поки його тут не було. Він знав лише табори, вояків та походи; ну, може, ще трохи — як маневрувати серед інтриг при дворі. Вона мала рацію. Йому треба зняти меча, скинути цього дурного капелюха, наказати Каралін скласти опис втікачок, і... Натомість він сказав:

— Не спускай з очей цього Адмера Нема та його родичів. Вони спробують обібрати тебе до нитки.

— Як скажете, мілорде. — Слова — сама шанобливість, але тон... «Іди, повчай свого дідуся вівці стригти», — ось що казав йому цей тон. Брін вийшов з будинку, посміюючись собі під ніс.

Замок — резиденція лорда — насправді був звичайнісіньким фермерським будинком, хіба що розбухлим до величезних розмірів. Два поверхи з цегли та каменю під шиферним дахом, що їх будували, будували, добудовували і добудовували незліченні покоління Брінів. Дім Брін володів цими землями — чи вони володіли Домом — відтоді, як з уламків імперії Артура Яструбиного Крила постав Андор. І з того часу Дім не припиняв надсилати своїх синів битися на війнах, що їх вів Андор. Ґарет більше на війну не піде, але для Дому Брін це вже нічого не змінить. Надто багато було війн; надто багато битв. Він останній в роду. І у нього немає дружини, немає сина, немає доньки. На ньому рід закінчиться. Все колись має закінчитися; Колесо Часу не припиняє обертатися.

На брукованому дворі перед замком чекало зо два десятки чоловіків, тримаючи за повіддя осідланих коней. Ті, у кого ще лишалося волосся, були ще сивіші від свого лорда. Старі вояки, всі як один: солдати, командири, прапороносці, що були з ним у різних битвах протягом його тривалої військової кар’єри. Джоні Шагрін, старший прапороносець гвардії, стояв попереду з обв’язаною головою, хоча Брін і знав достеменно, що доньки старого уклали його до ліжка й прислали онуків наглядати за ним. Джоні, один з небагатьох присутніх, мав родину неподалік. Взагалі мав родину. Багато хто з них відгукнулися на заклик, воліючи знову послужити Ґарету Бріну замість пропивати свою пенсію, дістаючи товаришів по чарці спогадами, нецікавими нікому, окрім таких самих ветеранів.

Кожен мав меча на паску поверх куртки; деякі зняли зі стін довгі списи зі сталевими вістрями, що роками, аж до цього ранку припадали там порохом. У кожного на сідлі були приторочені скатки з товстих ковдр; напхом напхані сакви; а ще чайник або казанок, та ще й бурдюк з водою, — так, наче ці бувальці знову вирушали у тривалий похід, а не на тижневі пошуки трьох жінок, що підпалили комусь клуню. Усі вхопилися за можливість повернутися до старого життя, — чи принаймні згадати, як воно було колись.

Ґарет Брін подумав, — а чи не таке ж бажання покликало на пошуки і його? Йому точно було не по літах вирушати в гонитву за гарними очима жінки, яка годилася б йому в дочки. А може, й в онуки. Не такий я дурний, твердо сказав він сам собі. Такими справами опікується Каралін, — а він у них не втручається.

Довгоногий гнідий, звертаючи з битого шляху, галопом винісся на дубову алею, а вершник зіскочив з коня, коли той ще не зупинився остаточно. Він похитнувся на ногах, але спромігся прикласти кулак до серця, салютуючи належним чином. Барим Галь ще кілька років тому служив у Бріна в ескадроні старшим солдатом. Зараз це був міцний та жилавий чолов’яга з головою-яйцем та білими кущистими бровами, що, здавалося, мусили компенсувати відсутність решти волосся.

— Вас викликають назад до Кеймліна, мій капітан-генерале? — захекано випалив він.

— Ні, — відказав Брін, можливо, занадто різко. — А чого ти примчав так, наче у тебе на п’ятах сидить вся кіннота Кайрену?

Деякі коні затанцювали на місці, відчуваючи настрій гнідого.

— Мені не доводилося так галопувати, мілорде: хіба що тоді, коли це ми сиділи у них на хвості. — Посмішка зів’яла на вустах Барима, коли він зрозумів, що Ґарет не жартує. — Вибачте, мілорде; я побачив коней, і мені здалося... — Він ще раз подивився на обличчя лорда — і не став продовжувати. — Так, мілорде, я маю певні новини. Я був у Новому Браймі, навідував сестру, — і там я почув багато дивного.

Новий Брайм був давнішим від Андору; «Старий» Брайм було зруйновано під час Траллоцьких війн, за тисячу років до Артура Яструбине Крило, — і це було таке місце, де можна почути новини. Порубіжне місто, не велике й не мале, просто на захід від земель Бріна, на шляху з Кеймліна до Тар Валона. Навіть тепер, коли Морґейз побила глеки з Тар Валоном, купців на шляху менше не стало.

— Тоді не тягни кота за хвіст, чоловіче. Викладай свої новини.

— Ох, я просто не знаю, з чого почати, мілорде. — Барим виструнчився, наче збираючись рапортувати. — Головне, мабуть, ось що: подейкують, наче Тір впав. Аїльці взяли Твердиню, і до Недоторканного хтось торкнувся. Витяг його, — так кажуть.

— Аїлець витяг меча? — недовірливо перепитав Брін. Аїлець краще помре, ніж торкнеться меча. Він сам бачив, як це відбувалося під час Аїльської війни. Хоча кажуть, наче Калландор насправді не є мечем. Хай що це має означати.

— Про це нічого не кажуть, мілорде. Я чув імена. Якийсь Рен... Чи щось таке... Частіше за все говорять про нього. І вони кажуть про це як про факт. Наче це не чутки, а всім відома подія.

Бріну на чоло набігли зморшки. Якщо це правда, — це більше, ніж звичайна халепа. Якщо хтось заволодів Калландором, — це означає, що Дракон відродився. Згідно з Пророцтвом, це означає, що наближається Остання битва, а Морок ось-ось звільниться. Відроджений Дракон врятує світ, — так кажуть Пророцтва. І знищить його. Цієї новини, — однієї, — точно вистачало, аби Галль погнав коня учвал.

Але голомозий солдат ще не закінчив.

— Новини з Тар Валона, мілорде, теж не надто заспокійливі. Кажуть, там нова Престол Амерлін. Елайда, мілорде, — та, що була радницею королеви. — Галль закліпав очима й перескочив на інше. Згадувати Морґейз було заборонено, і це знали всі навкруги, хоч Брін ніколи такого не вимагав. — Подейкують, наче стару Амерлін схопили, упокорили й стратили. І Лоґейн теж мертвий. Цей Лжедракон, якого вони спіймали й угамували минулого року. І про це теж кажуть впевнено, мілорде. Дехто стверджує, що перебував у Тар Валоні, коли це сталося.

Ну, Лоґейн — не така вже й важлива звістка, навіть попри те, що він розпочав війну в Ґелдані, назвавшись Відродженим Драконом. Протягом останніх років було кілька Лжедраконів. Хоча він міг направляти, це факт. Доки Айз Седай не схопили його і не вгамували. Він не перший чоловік, якого схопили та вгамували, відрізали від Сили, аби він більше ніколи не міг направляти. Кажуть, що такі чоловіки, чи Лжедракони, чи просто бідолашні дурники, на яких полює Червона Аджа, довго не живуть. Кажуть, що вони більше не хочуть жити.

А от Суан Санче — це, звісно, новина. Він зустрічався з нею одного разу, майже три роки тому. Жінка, яка вимагала покори, не пояснюючи причин. Жорстка, як той старий чобіт, з язиком гострим, наче рашпіль, і з такою вдачею, мов у ведмедя з хворим зубом. Він не здивувався б, якби вона розірвала нову претендентку на шматки голими руками. Упокорення — це наче гамування для чоловіків; але трапляється воно в рази рідше. Особливо рідко його застосовують до Престолу Амерлін. За три тисячоліття лише двох Амерлін спіткала така доля — принаймні так офіційно стверджувала Вежа. Хоча цілком можливо, що ще пару дюжин випадків вони приховали. У Вежі дуже добре вміли ховати те, що вони хотіли приховати. Але страта після упокорення — ось що геть незрозуміло. Навіщо? Адже кажуть, що такі жінки переживають упокорення не набагато краще, аніж чоловіки — гамування.

Від цього так і несло бідою. Кожному відомо, що Вежа входить до складу таємних товариств, що з неї тягнуться ниточки до тронів, до могутніх аристократів та аристократок. Якщо нову Амерлін посадили на престол таким чином, — немає жодних сумнівів, що знайдуться такі, хто захоче переконатися, чи Айз Седай не втрачають пильність. А якщо цей хлопець у Тірі придушив усілякий спротив — хоча який може бути спротив, якщо він дійсно взяв Твердиню? — він повинен виступити війною проти Ілліану або Кайрену. Питання в тому, як швидко він виступатиме? Чи збиратимуться сили, щоб виступити проти нього? А може, вони збиратимуться під його знаменами? Цього разу це має бути справжній Відроджений Дракон, — але Доми можуть посісти будь-яку позицію, та й народ невідомо як поведеться. І, якщо слід очікувати на заворушення через те, що Вежа...

— Старий дурень, — пробурмотів він. Раптом помітив, як смикнувся Барим, і додав: — Та не ти. Я про іншого старого дурня.

Усе це більше його не стосувалося. Хіба що визначитися, який шлях обере Дім Брін, коли прийде час. Не те щоб це когось зацікавило, — просто дивитимуться, нападати на нього чи ні. Дім Брін ніколи не був могутнім чи великим Домом.

— Мілорде? — Барим окинув поглядом чоловіків, що чекали, щоби скочити на коней. — Чи можу я знадобитися вам, мілорде?

Навіть не запитав, куди вирушати і навіщо. Не лише йому, Ґарету Бріну, сільське життя в печінках сидить.

— Доженеш нас, коли будеш готовий. Ми спершу вирушимо на південь, дорогою на Чотири Королі.

Барим віддав честь й хутко попрямував геть, тягнучи за собою коня. Брін сів у сідло, мовчки махнув рукою вперед — і всі чоловіки вишикувалися колоною по двоє і вирушили дубовою алеєю. Він хотів отримати відповіді. Навіть якщо йому доведеться вхопити цю Мару за шкірку та добряче поторсати, — він їх отримає.

Висока леді Алтіма зітхнула з полегшенням, коли ворота палацу Андору розчахнулися, пропускаючи її карету на подвір’я. Вона не була впевнена, що вони прочиняться. Довелося довго чекати, доки у неї візьмуть записку — і ще довше чекати на відповідь. Її нова служниця, худорлява місцева дівчина, витріщалася на все і мало не підстрибувала на сидінні навпроти від захвату, що вона й справді потрапила до палацу.

Алтіма з ляскотом розгорнула мереживне віяло, намагаючись трохи охолонути. Ще далеко до полудня, — тож справжня спека ще попереду. А вона завжди вважала, що в Андорі — прохолодно! Жінка поспіхом взялася востаннє пригадувати, що саме хотіла сказати. Алтіма була вродливицею, — і дуже добре знала про це. Великі карі очі надавали її обличчю оманливо невинного, навіть сумирного вигляду. Вона знала, що це не так — але її влаштовувало, щоб інші вважали її саме такою. А надто тут і сьогодні. На цю карету пішло чи не останнє золото, яке вона спромоглася прихопити, втікаючи з Тіру. Якщо вона хоче відновити свій статус, то потребує могутніх друзів; а в Андорі нема нікого могутнішого від жінки, з візитом до якої вона приїхала.

Карета зупинилася біля водограю посеред внутрішнього дворика, обрамленого колонами, і служник в червоно-білій лівреї кинувся відчиняти двері. Алтіма ледь ковзнула поглядом по челяднику, по колонаді: всі її думки були націлені на майбутню аудієнцію. Чорне волосся хвилею спадало їй аж до талії, випущене з-під тісного очіпка, шитого добірними перлами, і перлинами ж були розшиті незчисленні бганки її шовкової сукні кольору морської хвилі, закритої аж до шиї. Вона вже зустрічалася з Морґейз одного разу — коротка зустріч п’ять років тому, під час державного візиту, — і запам’ятала ту жінкою, що випромінювала владність, стриманою та величною, як і належить королеві. А ще — поважною, як це розуміють у Андорі. Тобто — манірною. Містом ходили чутки, наче вона має коханця — чоловіка, котрий не викликав тут великих симпатій; і це не дуже пасувало до того, давнього образу. Та Алтіма покладалася на враження, яке вона запам’ятала, — і вирішила, що офіційність її вбрання, а також відсутність декольте повинні сподобатися Морґейз.

Щойно м’які черевички Алтіми ступили на кам’яні плити дворика, як її служниця, Кара, взялася метушитися, розправляючи бганочки на сукні господині. Вона все ніяк не вгамовувалася, тож Алтімі довелося з голосним клацанням скласти віяло і ляснути дівчину по зап’ястку. Двір палацу — не місце для цього. Кара — яке ж дурне ім’я! — відсахнулася й вхопилася за зап’ясток із закопиленими губами та очима, що закипіли сльозами.

Алтіма роздратовано підтисла вуста. Дівчина навіть не знає, як реагувати на м’який докір. Та вона й сама вчинила дурницю: ця дівчина нікуди не годиться. Зрозуміло, що вона анітрохи не навчена. Але леді мусить мати служницю, — а надто якщо вона бажає відособитися від біженок та біженців, якими аж кишить тепер Андор. Вона бачила, як і чоловіки, і жінки працюють під сонцем, навіть жебракують на вулицях, коли ще не зносили до нитки вбрання кайренських аристократів. Їй здавалося, що вона помітила серед них кілька знайомих облич. Можливо, варто було найняти когось із них? Хто може краще знати, як слід прислуговувати леді, ніж власне леді? Якщо вони дійшли до того, що бруднять руки роботою, то мали б вхопитися за цю пропозицію. А як потішно було б мати за покоївку котрусь із колишніх «подруг»! Гарна думка, — але трохи запізніла. До того ж невміла служниця з місцевих — нагадування про те, що ресурси Алтіми практично вичерпані і лише один крок відокремлює її від жебрацтва.

Вона звернулася до дівчини удавано турботливо:

— Я зробила тобі боляче, Каро? — запитала вона ласкаво. — Це ненавмисно. Можеш залишитися тут, у кареті. Хтось принесе тобі холодної води попити.

Обличчям дівчини розлився вираз тупої вдячності. Служники у лівреях дивилися в нікуди, як і годиться вишколеній прислузі. Утім, Алтіма була певна, що вони рознесуть поголос про її доброту та чуйність. Вона добре знала, чого чекати від прислуги.

Перед нею виник високий молодий чоловік у червоному з білим коміром мундирі гвардії королеви та відполірованому до блиску нагруднику. Він вклонився, тримаючи руку на руків’ї меча.

— Висока леді, я — лейтенант гвардії Талланвор. Будь ласка, ідіть зі мною; я проведу вас до королеви Морґейз.

Він запропонував Алтімі руку, і вона оперлася на неї, — втім, не звертаючи на нього значної уваги. Військові цікавили її лише в чині генералів та коли вони були лордами. Лейтенант повів Алтіму просторими коридорами, де було повно метушливої прислуги в лівреях, жінок та чоловіків. Вони шанобливо розступалися перед Алтімою, і вона мала змогу швидко, але уважно оглянути витончені гобелени на стінах, скрині та шафи, інкрустовані слоновою кісткою, чаші та вази, оздоблені сріблом та золотом чи виготовлені з найкращої порцеляни Морським народом. Палац королеви не вражав розкішшю порівняно з Твердинею Тіра, — але все ж таки Андор був багатою країною, можливо навіть, такою ж багатою, як і Тір. Алтімі зараз згодиться якийсь літній лорд, поблажливий до ще молодої жінки. Добре, якщо у нього буде м’яка та поступлива вдача. З нього можна почати, аж доки вона розбереться достеменно, які нитки ведуть в Андорі до влади. Звісно, ті кілька слів, якими вона обмінялася з Морґейз кілька років тому, не можуть слугувати достатньою рекомендацією, — але ж вона володіє тим, чого не може не потребувати владна королева. Інформацією.

Нарешті Талланвор завів гостю до великої вітальні з високою стелею, розписаною птахами на тлі хмаринок та небесної блакиті, з каміном з відполірованого білого мармуру. Перед каміном були розставлені золочені стільці з вибагливим різьбленням. Частиною свідомості Алтіма з подивом зауважила, що підлогу кімнати встеляв широченний червоно-золотий килим тіренської роботи. Молодий лейтенант опустився на одне коліно.

— Моя королево, — промовив він раптом захриплим голосом, — за вашим наказом я привів до вас високу леді Алтіму, з Тіра.

Морґейз помахом руки відпустила юнака.

— Ласкаво прошу, Алтімо. Рада побачити вас знову. Сідайте, розповідайте.

Перш ніж усістися на один із золочених стільців, Алтіма зробила реверанс і ґречно проказала кілька слів подяки. Вона відчувала, як в ній розгоряється заздрість. Алтіма пам’ятала, що Морґейз — вродлива жінка, але тепер, дивлячись на золотоволосу красуню, що сиділа перед нею, вона розуміла, що в пам’яті її лишався лише бляклий відбиток цієї краси. Морґейз була наче троянда у повному розквіті, — троянда, що затьмарювала будь-яку іншу квітку. Тепер Алтіма розуміла, чому юний лейтенант, виходячи з кімнати, спіткнувся. Вона тішилася, що він пішов, — і їй не треба більше думати про те, чи він порівнює її з королевою.

Але вона помітила і зміни. Разючі. Морґейз, Морґейз, милістю Світла королева Андору, Захисниця королівства, Заступниця народу, Престол Дому Траканд, така стримана, велична та поважна, була вбрана в сукню з мінливого білого шовку, що оголювала їй груди більше, ніж може собі дозволити подавальниця в якійсь таверні в Маулі. Сукня облягала стегна, — визивна, наче вбрання тарабонської шльондри. Вочевидь, чутки, що Морґейз має коханця, були правдивими. І, якщо вона так змінилася, — схоже, що вона намагається догоджати цьому Ґаебрілу, а не змушує його догоджати їй. Морґейз, як і раніше, випромінювала могутність та красу, осяювала все навкруги, — проте ця сукня відбирала щось від її чеснот.

Алтіма вдвічі більше зраділа тому, що на ній — закрита сукня. Жінка, котра потрапила в таке рабство до чоловіка, може вибухнути ревнощами з найменшого приводу чи й просто на рівному місці. Якщо вона побачить цього Ґаебріла, — викаже до нього таку байдужість, яку тільки дозволяє хороший смак. Самої підозри, що в неї може виникнути думка зазіхнути на коханця Морґейз, буде достатньо, щоб отримати зашморг на шию замість багатого чоловіка, що пряде на тонку. Вона і сама б вчинила так само.

Жінка у червоній з білим лівреї принесла вино, — чудове м’юрандське; наповнила кришталеві келихи з глибоким гравіюванням: здиблений андорський лев. Коли Морґейз взяла келих до рук, Алтіма помітила у неї на пальці перстень: золотий змій, що кусає себе за хвіст. Перстень з Великим Змієм нарівні з Айз Седай носили жінки, що пройшли навчання у Білій Вежі, як це зробила і Морґейз, — але не стали Айз Седай. Згідно з тисячолітньою традицією, королеви Андору проходили навчання у Вежі. Але плітки, що між Морґейз та Тар Валоном пробігла чорна кішка, ходили по всіх усюдах, а Морґейз і пальцем не поворухнула, щоби покласти край ворожому ставленню натовпу до Айз Седай. Тоді чому вона й досі носить цей перстень? Алтіма вирішила дуже обережно добирати слова, доки вона не має відповіді на це питання.

Жінка у лівреї відійшла у дальній куток кімнати, аби не чути розмови, але бачити, коли треба буде долити вина.

Морґейз зробила ковток і сказала:

— Ми з вами дуже давно не бачилися. Ваш чоловік у доброму здоров’ї? Він тут, у Кеймліні, разом із вами?

Алтіма поспіхом поміняла свої плани. Вона й гадки не мала, що Морґейз відомо про її чоловіка, — але вона завжди вміла вивернутися.

— З Тедос’яном все було добре, коли ми бачилися востаннє. — Хай Світло зробить так, аби він сконав незабаром. — Він розмірковував, чи йти йому на службу до цього Ранда аль’Тора, — а це дуже небезпечний крок. Лордів відправляли на шибеницю, наче звичайних злочинців.

— Ранд аль’Тор, — задумливо промовила Морґейз. — Я бачила його одного разу. Тоді він був не схожий на чоловіка, який може назвати себе Відродженим Драконом. Збентежений сільський хлопчина, який намагається не виказати свого переляку. Але, якщо подумати, він, схоже, шукав якогось... Виходу. — Блакитні очі Морґейз задивилися кудись далеко. — Елайда застерігала мене проти нього.

Здавалося, вона й не помітила, що промовила останні слова вголос.

— Елайда була тоді вашою радницею? — обережно поцікавилась Алтіма. Вона знала, що так воно й було, і тому поголосу про розрив було ще важче повірити. Вона повинна була переконатися, чи це так. — Вам довелося знайти їй заміну тепер, коли вона стала Амерлін?

Погляд Морґейз знову сфокусувався.

— Ні, не довелося! — Наступної миті голос її знову пом’якшав. — Моя донька, Елейн, наразі навчається у Вежі. Вона вже стала посвяченою.

Алтіма швидко замахала віялом, сподіваючись, що у неї на лобі не виступають крапельки поту. Якщо Морґейз сама не знає, як ставиться до Вежі, — у неї немає можливості говорити вільно. Плани Алтіми опинилися на грані краху. І тут Морґейз врятувала її від провалу.

— Ви кажете, ваш чоловік не знає, як поставитися до Ранда аль’Тора. А ви якої про нього думки?

Алтіма ледь не зітхнула з полегшенням. Морґейз може поводитися з цим своїм Ґаебрілом, наче наївне дівча з ферми, — але вона все ще має здоровий глузд там, де справа стосується влади та можливих загроз для її королівства.

— Звісно, я уважно спостерігала за ним у Твердині. — Не завадить закинути зерно: воно може прорости. — Він може направляти. А чоловіка, який може скеровувати Силу, завжди варто стерегтися. Та він — Відроджений Дракон. Тут не може бути сумнівів. Твердиня впала, і Калландор був у його руці, коли це сталося. Пророцтва... Мабуть, вирішувати, що робити з Відродженим Драконом, краще залишити іншим, мудрішим за мене. Знаю тільки, що я боюся залишатися там, де він править. Навіть високій леді Тіра не зрівнятися мужністю з королевою Андору.

Золотоволоса жінка подивилася на Алтіму проникливо, і та злякалася, чи не переборщила вона з лестощами. Деякі не люблять, коли фіміаму забагато. Та Морґейз лише відкинулася на своєму стільці й відсьорбнула з келиха.

— Розкажіть мені про нього, — про цього чоловіка, який має нас врятувати і знищити, рятуючи.

Успіх. Чи принаймні перший крок до успіху.

— Він — небезпечна людина, навіть якщо не брати до уваги його володіння Силою. Лев здається лінивим, напівсонним, аж поки не нападе; тоді з’являється і міць, і швидкість. Ранд аль’Тор здається безвинним, а не лінивим; наївним, а не сонним; але коли він нападає... Він не має належної поваги до високородних осіб — тобто взагалі не має. Я не перебільшую, коли кажу, що він вішав лордів. Він породжує анархію. В Тірі за його новими законами навіть високого лорда чи леді можна викликати й поставити перед судом, аби оштрафувати, чи ще гірше — за позовом найупослідженішого селянина чи рибалки. Він...

Вона не відступала від правди, як вона її бачила; коли треба, вона могла казати правду так само легко, як і брехати. Морґейз пила вино маленькими ковточками і слухала; Алтіма могла б подумати, що королева просто відпочиває, літаючи подумки десь у хмарах, — якби гострий погляд її очей не свідчив про те, що вона всотує кожне слово і робить для себе висновки.

— Ви ж розумієте, — закінчила Алтіма, — що я лише пробіглася по тому, що лежить на поверхні. Про Ранда аль’Тора та його діяння в Тірі можна говорити годинами.

— І ви їх матимете, — відказала Морґейз. Алтіма подумки посміхнулася. Успіх. — Чи правда, — продовжувала королева, — що він привів із собою до Твердині аїльців?

— О, так. Велетенські дикуни, що майже весь час закривають обличчя, і навіть їхнім жінкам вбити — наче з гори збігти. Вони ходили за ним, наче пси, усіх тероризували і тягли з Твердині все, що їм заманеться.

— Я гадала, що це чистісінькі вигадки, — роздумливо мовила Морґейз. — Такі чутки ходять з минулого року, — але ж аїльці не полишали свою Пустелю вже двадцять років, з часів Аїльської війни. Світові точно не треба, аби цей Ранд аль’Тор знову напустив на нас аїльців. — Погляд її знову набув гостроти. — Ви сказали: «ходили». Вони що, забралися геть?

— Перед тим, як я покинула Тір, — кивнула Алтіма. — І він пішов з ними.

— З ними! — вигукнула Морґейз. — Я боялася, що він зараз перебуває в Кайрені...

— У тебе гостя, Морґейз? Ти мала сказати мені, щоб я теж міг її привітати.

До кімнати увійшов високий чоловік у червоному шовковому камзолі, гаптованому золотом, що гарно облягав його широкі плечі та могутні груди. Алтімі не треба було бачити обличчя Морґейз, осяяне радістю, аби зрозуміти, що перед нею лорд Ґаебріл; їй сказала про це самовпевненість, з якою він перервав королеву. Він ворухнув пальцем, і служниця присіла у реверансі та хутко вийшла з кімнати. Він не питав у Морґейз дозволу відпустити її слуг. Чоловік цей мав неймовірну вроду, — темну, але надзвичайну, яку лише підкреслювали сиві пасма на скронях.

Алтіма прибрала зі свого обличчя будь-який вираз, окрім байдужості, і посміхнулася стриманою усмішкою, яка годилася б для літнього дядечка, — безсилого, небагатого та невпливового. Хай який блискучий, — але навіть якби він не належав Морґейз, це був не той чоловік, яким можна спробувати маніпулювати; тож вона й не намагатиметься, хіба що у безвиході. Чоловік цей випромінював могутність і владність, — можливо, навіть сильніше від Морґейз.

Ґаебріл зупинився біля Морґейз і дуже фамільярним жестом поклав руку на її оголене плече. Вона потягнулася до нього, наче бажаючи потертися щокою об його руку, але він дивився не на неї, а на Алтіму. Алтіма звикла до того, що чоловіки заглядаються на неї, — але його погляд змусив жінку ніяково засоватися; очі його дивилися надто пронизливо, бачили занадто багато.

— Ви приїхали з Тіра? — від звуку його глибокого голосу дрож пробіг усім тілом Алтіми; вона почувалась так, мовби занурювалась у крижану воду, — і та проймала її аж до кісток; але, як не дивно, уся її тривога одразу розтанула.

Відповіла йому Морґейз; Алтіма під його поглядом не могла вимовити ані слова.

— Це висока леді Алтіма, Ґаебріле. Вона розповідала мені про Відродженого Дракона. Була в Твердині Тіра під час її падіння. Ґаебріле, це й справді зробили аїльці...

Він перервав її, натиснувши на плече. Обличчям її пробіг гнів, але відразу зник, змінившись на ласкаву усмішку, звернену до нього. Під його поглядом Алтіма знову відчула, як її накрило крижаною хвилею, — і цього разу вона голосно зітхнула.

— Така довга бесіда повинна була втомити тебе, Морґейз, — мовив він, не переводячи на неї погляду. — Ти надто віддаєшся справам. Йди до своєї опочивальні й поспи. Йди зараз. Я розбуджу тебе, коли ти відпочинеш.

Морґейз негайно підвелася, продовжуючи віддано йому усміхатися. Очі у неї були трохи затуманені.

— Так, я втомилася. Піду трохи подрімаю, Ґаебріле.

Вона випливла з кімнати, навіть не поглянувши на Алтіму, — але вся увага Алтіми була віддана Ґаебрілові. Серце у неї калатало, дихання почастішало. Ніколи, ніколи в житті вона ще не бачила такого вродливого чоловіка. Він найвеличніший, найсильніший, наймогутніший... Епітети у найвищому ступені линули на неї, наче повінь.

Ґаебріл, — так само як і Алтіма, — не проводжав очима Морґейз. Всівся на стілець, на якому до того сиділа королева, відкинувся на спинку і витягнув ноги в чоботях.

— Розкажи мені, навіщо ти приїхала до Кеймліна, Алтімо. — Знову вона відчула, як у неї за спиною сипонуло морозом. — Кажи чисту правду, — але коротко. Подробиці розповіси потім, якщо вони мене зацікавлять.

Вона не вагалася ані миті.

— Я намагалася отруїти свого чоловіка і мусила тікати, перш аніж Тедос’ян та його сучка Естанда вб’ють мене, чи ще гірше. Наприклад, Ранд аль’Тор хотів, щоби вони так і вчинили.

Розповідаючи, вона щулилася від страху. Не тому, що казала правду, яку приховувала так довго, — а тому, що розуміла, що понад усе на світі хоче догодити йому, удовольнити його. І боялася, що він може прогнати її. Але він хотів знати правду.

— Я обрала Кеймлін, бо терпіти не можу Ілліан, — і, хоч Андор лише трохи кращий, з Кайреном майже покінчено. В Кеймліні я можу вийти заміж за багатія, чи просто знайти чоловіка, який зуміє мене захистити, якщо буде потреба, і використає свою владу, аби...

Він зупинив її, змахнувши рукою й розреготавшись:

— Розпусна кішечка, хоч і гарненька. Можливо, достатньо гарненька, аби залишити її при собі, — якщо вона не кусатиметься й не випускатиме кігті. — Зненацька обличчя його стало більш зосередженим. — Розкажи мені все, що ти знаєш про Ранда аль’Тора, а особливо про його приятелів, якщо вони у нього є, його товаришів та прибічників.

Вона розповідала, доки у неї не пересохло в роті та в горлі, а голос став хрипким і сиплим. Але вона жодного разу не піднесла до вуст келиха, доки він не сказав їй випити; тоді вона залпом осушила келих і продовжила розповідати. Вона зможе удовольнити його. Вона зможе удовольнити його так, що цій Морґейз і не снилося.

Покоївки, що прибиралися в опочивальні Морґейз, поспішно присіли в реверансах, здивовані бачити королеву тут посеред дня. Жестом відіславши їх з кімнати, вона лягла на ліжко, не роздягаючись. Деякий час королева дивилася розплющеними очима на золочені різьблені стовпчики свого ліжка. Тут не було Лева Андору, а лише троянди. Бо Корона Андору складалася з троянд... І троянди подобалися їй більше від левів.

Припини цю дурість, осмикнула вона себе, а тоді здивувалася — про що це вона? Вона сказала Ґаебрілу, що вона втомилася, і... Чи це він сказав їй? Неможливо. Вона — королева Андору, і жоден чоловік не має права казати їй, що вона повинна зробити. Ґарет. А чому вона тепер думає про Ґарета Бріна? Він ніколи не казав їй, що вона має робити. Це вже точно. Капітан-генерал гвардії королеви підкоряється королеві, а не навпаки. Але він був упертюхом, здатним стояти на своєму, аж доки вона з ним не погодиться. Чому я про нього думаю? Хотіла б я, щоб він зараз був тут. Це просто смішно. Вона відіслала його, бо він чинив їй супротив. З якого приводу, вона тепер ясно не пам’ятала, — але це й неважливо. Він виступав проти неї. Вона лише туманно могла пригадати почуття, що мала до нього, — так, наче вони попрощалися багато років тому. Але ж не могло минути стільки років! Припини бути дурепою!

Повіки у неї склепилися, і вона миттєво провалилася у сон, — неспокійний сон, де вона весь час мусила втікати від чогось, чого не могла побачити.

РОЗДІЛ
2

Руйдіан

Високо над містом Руйдіаном Ранд аль’Тор визирнув з вузького вікна й подивився униз. Якщо це вікно колись і мало шибку, то її давно вже тут не було. Далеко внизу тіні простяглися на схід. У кімнаті позаду тихенько награвала арфа. Піт на обличчі Ранда висихав, ледь встигаючи виступити; червоний шовковий камзол змокрів між лопатками, і Ранд розстібнув його, марно сподіваючись вхопити хоч трохи прохолоди; сорочку він теж розшнурував до середини грудей. Ночі в Аїльській пустелі могли принести з собою справжній холод, — але вдень навіть вітерець тут був гарячий.

Ранд підняв руки над головою, тримаючись за гладеньку кам’яну віконну раму, і рукава сорочки впали аж до ліктя, оголивши химерні фігури, що обвивали його передпліччя: істоти, схожі на зміїв, із золотими гривами, із осяйними, наче сонце, очима, вкриті золотою та багряною лускою, розставили лапи, що закінчувалися п’ятьма золотими пазурами. Це було не татуювання; істоти ці стали частиною його шкіри. Вони блищали, наче коштовне каміння, наче відполіровані самоцвіти, і в передвечірньому світлі здавалися майже живими.

Для народу, що жив по цей бік пасма гір, яке дехто називав Драконовою Стіною, а дехто — Хребтом Світу, ці знаки на руках позначали його як Того, що приходить зі світанком. І так само, як зображення чапель, що тавром відбилися йому на долонях, вони свідчили і для тих, хто живе за Драконовою Стіною, що він — Відроджений Дракон, як про це кажуть Пророцтва. В обох іпостасях йому судилося, знову ж таки згідно з Пророцтвами, об’єднати, врятувати і — знищити.

Він волів би уникнути обох цих імен, якби це було можливо, але давно вже не вірив у таку можливість, — а, може, й ніколи не вірив. Тож він припинив про це й думати. А якщо думав зрідка, — це були думки чоловіка, який пригадує наївні хлопчачі мрії. Наче його хлопчачі роки не були ще такими близькими, що він пам’ятав їхню кожну хвилину. Але він намагався думати лише про те, що повинен зробити. Доля та обов’язок не дозволяли йому звернути зі шляху, наче це були повіддя в руці вершника, — але ж Ранда часто називали упертюхом. Він повинен опинитися у призначеній точці, — але якщо туди можна дістатися різними шляхами, то, можливо, вона не обов’язково виявиться кінцем. Шансів на це небагато. Безперечно, їх практично немає. Пророцтва вимагали його крові.

Під ним лежав Руйдіан, і сонце все ще нещадно пропікало його, хоч і хилилося до зубчастих гір, суворих, голих, лише зрідка поцяткованих мізерною рослинністю. Хто б міг подумати, що в цій горбистій кам’янистій країні, де люди ладні вбивати одне одного за калюжу води у крок завширшки, можна знайти велике місто. Стародавні будівничі не завершили своєї праці. Там і тут посеред міста підносилися неймовірно високі будівлі, — але палаци, уступчасті та прямовисні, уривалися інколи на рівні восьмого, а то й десятого поверху; не накриті дахом, вони світили мансардами чи лише наполовину зведеними поверхами. Численні вежі височіли над усім, — але чи не добра половина з них раптово обривалися нерівною кладкою. Ледь не кожна четверта гігантська споруда, з масивними колонами та широченними вікнами з кольоровим склом, купою уламків перекривала широкі проспекти з широкими смугами голої землі по центру, — смугами, які так і не стали алеями, як призначалося. Чудові водограї стояли сухими протягом уже багатьох, багатьох століть. Скільки даремних зусиль! Будівничі так і померли, не закінчивши своєї роботи... Але часом Рандові спадало на думку, що будувати це місто колись розпочали і не завершили саме для того, аби він міг його знайти.

Надто ти набундючився, сказав він сам собі. Впасти в такі гордощі може хіба що хлоп не сповна розуму. Він не втримався і тихо, але гірко розсміявся. З тими чоловіками і жінками, що прийшли сюди колись дуже давно, були Айз Седай, — і їм був відомий Караетонський цикл Пророцтва про Дракона. Можливо, вони й склали ці Пророцтва. А ти — пихатий дурень, ось ти хто.

Просто внизу лежала широка площа, що вже наполовину потонула в довгих тінях, безладно загромаджена скульптурами, кришталевими стільцями, різними дивовижами, химерними формами з металу, каменю чи скла; речами, яким він не міг підібрати жодної назви. Вони були накидані випадковими купами, наче їх винесло сюди штормом. Тут навіть затінок був прохолодним лише відносно сонячних плям. Чоловіки в простацькому одязі, — не аїльці, — обливаючись потом, вантажили фургони речами, які відбирала невисока, тендітна жінка в ніжно-блакитній шовковій сукні. Тримаючись прямо, не згинаючи спини, вона перепливала з місця до місця так, наче спека не тиснула на неї, як на інших. Утім, її голова була обмотана вологою тканиною; вона просто не дозволяла собі виказувати, як на неї впливає нещадне сонце. Ранд міг би закластися, що вона навіть не пітніє.

Керував робітниками смаглявий черевань на ім’я Гаднан Кадір, що називав себе купцем. Його шовкове, кремового кольору вбрання сьогодні аж просякло потом. Він увесь час промокав обличчя великою хустиною і кляв на всі заставки робітників, візниць фургонів та охоронців, — але хапався так само хутко, як і вони, за будь-яку річ, на яку вказувала тендітна жіночка, — хоч якою та річ була великою та важкою. Айз Седай не потрібна фізична міць, аби змусити інших виконувати свою волю, але Ранд був тієї думки, що Морейн впоралася б із цим, навіть якщо ніколи б і близько не бувала в Білій Вежі.

Двоє робітників намагалися зрушити з місця якусь штуковину, схожу на дивно перекручену дверну раму з червоного каменю: кути не сходилися належним чином, і око не в змозі було, не відводячи погляду, ковзнути прямими лініями. Штуковина стояла прямо; її можна було повернути довкола її вісі; а от перевернути її на бік чоловіки не могли, хоч як силкувалися. Один із чоловіків послизнувся і впав, провалившись крізь раму до талії. Ранд напружився. Протягом якоїсь миті здавалося, що бідолахи вище талії просто немає; його ноги по цей бік рами несамовито смикалися в паніці. Але тут Лан, високий чоловік в жовто-сіро-зеленому одязі, підскочив до нього, ухопив того за пасок й витяг з рами. Лан був Охоронцем Морейн, і його пов’язували з нею особливі стосунки, природи яких Ранд не розумів. Це був суворий воїн, здатний рухатися, немов аїлець, немов вовк, що вийшов на полювання; меч на його ремені не здавався його частиною, — він і був його частиною.

Лан відпустив потерпілого; той гепнувся на сідниці й залишився так сидіти. Його нажахані зойки, притлумлені відстанню, долетіли до Ранда. Напарник сердеги, схоже, ладний був дати драла. Люди Кадіра, що опинилися неподалік і бачили цю сцену, перезиралися між собою та поглядали на гори довкола, вочевидь, міркуючи, де безпечніше.

Морейн з’явилася серед них так швидко, наче задіяла Силу, — і ось вона вже м’яко рухалась від одного чоловіка до іншого. Дивлячись на неї згори, Ранд наче чув холоднокровні накази, що злітали з її вуст; вона, як завжди, була до такої міри переконана в тому, що її наказам підкоряться, що непокора просто не мала б жодного сенсу. Кинуті нею кілька слів придушили будь-який спротив; вона заткнула рота тим, хто намагався заперечувати, й люди й оком не встигли змигнути, як уже знову працювали. Ті двоє, що поралися довкола рами, незабаром знову тягли та штовхали її так само завзято, як і раніше, — хіба що раз у раз позирали на Морейн, коли гадали, що вона цього не бачить. Вона була навіть жорсткіша за Лана, — на свій кшталт.

Наскільки знав Ранд, усі ці речі внизу були анґріалами чи са’анґріалами, або навіть тер’анґріалами, створеними ще до Світотрощі. Вони дозволяли примножувати дію Єдиної Сили або ж використовувати її у різний спосіб. Безумовно, їх було створено за допомогою Сили, — але навіть Айз Седай не знали, як можна зробити такі речі тепер. Ранд був майже впевнений, що ця перехняблена дверна рама є дверима до іншого світу; але щодо решти штуковин він не мав зеленого поняття, що вони таке. І ніхто не мав. Ось чому Морейн працювала так наполегливо: вона хотіла переправити якомога більше цих штуковин до Вежі і там дослідити. Цілком можливо, що навіть у Вежі не було такої тьми-тьменної об’єктів сили, як тут, на цій площі, — хоча вважалося, що Вежа володіє найбільшою колекцією подібних речей у світі. Хоч і у Вежі знали, як діють лише декотрі з них.

Ранда не цікавили раритети, завантажені в фургони, — чи ті, що ще валялися на бруківці; він уже взяв те, що йому було потрібно. Можна вважати, що взяв більше, ніж хотів.

Посеред площі, неподалік від обпалених решток могутнього дерева із сотню футів заввишки, стояв гайок з високих скляних колон заввишки з дерево — і таких тонких, що, здавалося, вже перший буревій мав би повалити їх і розбити на друзки. Навіть зараз, коли вечірні тіні вже дотяглися до них, колони ловили сонячне світло і відбивали його мерехтливими сонячними зайчиками. З давніх-давен аїльські чоловіки заходили до цієї скляної гущавини — і поверталися позначеними, як Ранд. Лише у них тавро з’являлося на одній руці, що позначало їх як вождів кланів. Вони поверталися позначеними — чи не поверталися взагалі. Аїльські жінки також приходили до цього міста, готуючись стати Мудрими. Більше сюди не могла прийти жодна жива душа. Чоловік може прийти до Руйдіану лише раз; жінка — двічі; хто прийде ще раз — знайде смерть. Так казали Мудрі, — і так воно й було тоді. А тепер до Руйдіану міг увійти хто завгодно.

Сотні аїльців ходили вулицями міста, а ще більше вже мешкали тут чи вселялися до будинків; кожного дня на смугах землі уздовж проспектів більшало рослин бобів, чи гарбузів, чи земая — їх невтомно поливали з глиняних горщиків, тягаючи воду з нового величезного озера, що залило південний край долини; з єдиної подібної водойми на всю країну. У горах довкола міста ще тисячі аїльців ставали таборами, — навіть просто у самому Чейндері, куди раніше приходили тільки заради церемоніальних дій, аби супроводжувати того чоловіка чи ту жінку, які у призначений час входили до Руйдіану.

Хай куди йшов Ранд, — він приносив із собою зміни та руйнування. Цього разу він, попри все, сподівався, що зміни обернуться на краще. Так ще могло статися. Обпалене дерево наче глузувало з нього. Авендесора, легендарне Дерево Життя... Оповідки ніколи не казали, де воно розташоване, — і він не очікував знайти його тут. Морейн казала, що дерево живе; що воно знову вистрелить молодими пагонами. Але поки що він бачив лише почорнілу кору та голе віття.

Він зітхнув і повернувся обличчям до великої кімнати, — хоч і не найбільшої в Руйдіані — з високими вікнами на двох протилежних стінах, з куполоподібною стелею, прикрашеною мозаїкою, що зображала людей з крилами та тварин. Меблі, які можна було відшукати в місті, здебільшого струхлявіли, навіть попри сухе повітря; а ті поодинокі речі, що лишилися, були поточені шашелем. Утім, під однією зі стін все ж таки стояв стілець з високою спинкою, міцний і солідний; його непошкоджена деревина виблискувала на сонці. На жаль, він аж ніяк не поєднувався зі столом — просторим, широким, зі стільницею та ніжками, прикрашеними різьбленими квітами. Хтось відполірував дерево, натер його бджолиним воском, і воно тьмяно світилося, попри свій поважний вік. Це аїльці знайшли для нього ці речі, — хоч і хитали головами, дивуючись з них: у Пустелі майже не було достатньо високих і прямих дерев, з яких можна було б змайструвати такий стілець, — і геть не було таких, що згодилися б для виготовлення такого стола.

Ось і все умеблювання, якщо його можна так назвати. Середину кімнати вкривав гарний килим з Ілліану, — трофей якоїсь давньої битви, — виграючи блакитним і золотим шовком на тлі темно-червоних кахлів підлоги. В очах рясніло від розсипу подушок — шовкових, яскравих, прикрашених китицями. Аїльці використовували їх замість стільців, якщо просто не сиділи навпочіпки; і для них ці подушки були не менш комфортними, ніж для Ранда — стілець з м’яким сидінням.

На килимі, відкинувшись на подушки, розташувалися шестеро чоловіків. Шестеро вождів кланів, котрі вже прибули під Рандове правління. Чи, радше, для того, щоб піти за Тим, що приходить зі світанком. Не завжди охоче. Він гадав, що Руарк, крутоплечий блакитноокий чоловік з темно-рудим, сильно посивілим волоссям міг мати до нього певні дружні почуття, — але інші таких почуттів точно не мали. І їх було лише шестеро з дванадцятьох.

Ранд знехтував стільцем і опустився на килим: сів, схрестивши ноги, обличчям до аїльців. У Пустелі за межами Руйдіану стільці були лише у вождів кланів, і вожді сідали на них лише у трьох випадках: коли їх проголошували вождями кланів; коли приймали з шаною капітуляцію ворога; чи коли виголошували вирок. Якби він усівся на стілець перед цими чоловіками зараз — це б означало, що він збирається зробити одну з цих речей.

Всі вони були вдягнені в кадін’сор: куртки та штани таких відтінків коричневого та сірого кольорів, що розчинялися на тлі піску, та у м’які чоботи зі шнурівкою до колін. Навіть сюди, на зустріч з людиною, яку вони проголосили Кар’а’карном, вождем вождів, кожен прийшов з грубезним ножем на паску та із сіро-коричневою шуфою, закрученою навколо шиї на кшталт широкого шарфа. Якщо хтось закривав обличчя чорним серпанком, що був частиною шуфи — це означало, що він готовий вбивати. Вони припускали таку можливість. Ці чоловіки билися один з одним у нескінченній вервечці битв та конфліктів між кланами — через одвічний, спадковий антагонізм. Вони чекали на його прихід, сподівалися на нього — та аїлець, чекаючи, завжди готовий кинутися у бій, раптово та безжально.

Беїл — найвищий чоловік, якого Ранд зустрічав у своєму житті, та Джеран, тонкий, мов лезо меча, і стрімкий, наче батіг, — повсідалися так далеко один від одного, як лише дозволяв килим. Між Беїлом з клану Ґошин та Джераном з клану Шаарад існувала кровна ворожнеча, відкладена заради Того, що приходить зі світанком, але не забута. І, можливо, Перемир’я Руйдіану все ще працювало, попри те, що сталося потім. Хай там як, а заспокійливі звуки арфи становили різкий контраст із явним небажанням Беїла та Джерана дивитися один на одного. Шість пар очей — блакитних, зелених, сірих на засмаглих від сонця обличчях; іноді навіть яструб може здатися прирученим, якщо порівняти його з аїльцями.

— Що я маю зробити, щоб до мене прийшли люди з клану Рейн? — мовив Ранд. — Ти запевняв, що вони прийдуть, Руарку.

Вождь клану Таардад спокійно подивився на нього. З огляду на вираз його обличчя воно могло бути вирізьблене з каменю:

— Чекати. Більше нічого. Дерік приведе їх. Врешті-решт.

Сивоголовий Ган — він лежав на килимі поряд з Руарком — скривив рота, наче збираючись сплюнути. Його зморшкувате обличчя виглядало, як завжди, незадоволеним.

— Дерік бачив надто багато чоловіків і дів, що сиділи цілими днями, дивлячись у нікуди, а потім кидали свої списи на землю. Кидали списи!

— І втікали, — неголосно додав Беїл. — Я сам бачив таких серед Ґошин, — навіть з моєї власної септи. А ти, Гане, — серед Томанелле. Ми всі бачили. Не думаю, що вони знають, куди тікають; лише — від чого саме вони біжать.

— Боягузливі гадюки, — гаркнув Джеран. В його світло-каштановому волоссі теж сріблилися сиві пасма: серед вождів аїльських кланів молоді не було. — Гадючки-смердючки, що повзуть геть, жахаючись власних тіней.

Він трохи скосив блакитні очі на протилежний кут килима, не залишаючи сумнівів, що цими словами характеризує всіх, хто належить до клану Ґошин, — не лише тих, хто кинув на землю свої списи. Беїл зробив рух, наче збираючись звестися і піти до нього, і його обличчя ще посуворішало, — але його сусід заспокійливо поклав руку йому на плече. Бруан, вождь клану Накай, статурою та міццю дав би фору двом ковалям одразу, — але він мав миролюбну вдачу, рідкісну для аїльця.

— Всі ми бачили, як втікають чоловіки та Діви. — Він промовляв наче ліниво, і очі його дивилися чи не сонно, але Ранд добре знав, що це не так; навіть Руарк вважав Бруана вбивчим бійцем і неперевершеним тактиком. На щастя, Бруан був відданий Ранду навіть більше від Руарка. От тільки він прийшов, аби йти за Тим, що приходить зі світанком, — а на Ранда аль’Тора йому було начхати. — І ти теж бачив їх, Джеране. Ти знаєш, як важко зустрітися лицем до лиця з тим, з чим зустрілися вони. Якщо ти не називаєш боягузами тих, хто помер, бо не зміг подивитися цьому в обличчя, — то як ти можеш називати боягузами тих, хто кинувся тікати з цієї ж причини?

— Не треба було їм про це дізнаватися, — пробурмотів Ган, вчепившись у свою синю подушку з червоними китицями, наче у горлянку ворога. — Це знання було для тих, хто міг увійти до Руйдіану і залишитися жити.

Він промовив це, не звертаючись ні до кого особисто, — але його слова призначалися Ранду. Це Ранд відкрив усім, про що дізнається людина серед скляних колон на площі, — відкрив достатньо, аби вожді кланів і Мудрі не могли ухилитися, коли їх спитали про все до кінця. Якщо і залишався тепер в Пустелі аїлець, який не знав правди, — то тільки такий, хто протягом останнього місяця не розмовляв з жодною живою душею. Не було славетної спадщини бойового минулого, в яку вірили більшість аїльців; їхні пращури розпочинали як безпорадні біженці, що рятувалися від Світотрощі. Звісно, в ті часи кожен, хто залишився живим, був біженцем, — але ж аїльці ніколи не вважали себе безпорадними. Що найгірше, — виявилося, що вони були послідовниками Шляху Листка і відмовлялися вдаватися до насильства, навіть заради того, щоби захистити власне життя. Старою мовою «аїлець» означає «відданий», і вони віддалися всією душею: присвятили себе миру. Ті, хто називали себе аїльцями сьогодні, були нащадками тих, хто порушив заповіт незчисленних поколінь. Від їхніх колишніх вірувань залишилося хіба одне: будь-який аїлець краще помре, ніж візьметься за меч. Вони завжди вірили, що дотримуються цього звичаю заради гідності, щоби відрізнятися від тих, хто живе за кордонами Пустелі.

Він чув раніше, як аїльці казали, що вони, мабуть, спокутують якийсь гріх, якщо опинилися в цій мертвій пустелі. Тепер вони знали, що це був за гріх. Чоловіки та жінки, що збудували Руйдіан і померли тут; ті, кого називали кланом Джен Аїль, — кланом, якого немає, і про яких згадували лише в тих рідкісних випадках, коли взагалі про них говорили, — були тими, хто залишився вірними Айз Седай з Епохи, що передувала Світотрощі. Важко було прийняти те, що ти завжди вважав брехнею.

— Це треба було сказати, — мовив Ранд. Вони мали право знати. Людина не мусить жити у брехні. Їхнє власне пророцтво каже, що я їх знищу. І я не міг вчинити інакше. Минуле є минуле; воно відійшло, і з ним покінчено. Майбутнє, — ось що повинно було його турбувати. Дехто з цих людей мені не симпатизує, а дехто й ненавидить мене за те, що я народився не серед них, — але вони підуть за мною. Мені потрібні вони всі.

— А як щодо Міаґома?

Ерім, який напівлежав між Руарком та Ганом, похитав головою. Його волосся, колись вогнисте, було наполовину сивим, але зелені очі дивилися гостро, наче у юнака. Великі руки та широкі плечі свідчили про те, що він не поступиться молодому і силою.

— Тімолан і власним ногам не дозволить знати, куди їм йти, доки не відштовхнеться від землі.

— Коли Тімолан тільки став вождем, — зауважив Джеран, — він спробував об’єднати клани, але не зміг. Його не дуже грітиме думка, що нарешті прийшов той, кому вдасться те, що не вдалося йому.

— Він прийде, — сказав Руарк. — Тімолан ніколи не вірив насправді, що він — Той, що приходить зі світанком. А Джанвін приведе Шіанда. Але вони очікуватимуть. Спершу вони повинні укласти все собі у голову.

— Мають укласти в голову, що Той, що приходить зі світанком — водозем, — буркнув Ган. — Без образ, Кар’а’карне. — В його голосі й натяку не було на запобігливість: вождь не був королем; не був королем і вождь вождів. У кращому разі він був першим серед рівних.

— Гадаю, Дерайн та Кодарра теж прийдуть урешті-решт, — спокійно зронив Бруан. Спокійно, але без паузи. В мовчанні теж міг визріти привід для танцю списів. Перший серед рівних, — це в найкращому випадку. — Вони через Розвінчання втратили більше людей, ніж інші. — Так аїльці почали називати тривалу прострацію людини, яка передувала тому, що та намагалася втекти від необхідності бути аїльцем. — Наразі Манделайн та Індіріан мають клопіт з тим, як утримати свої клани і не дати людям розбігтися, — і вони обидва хочуть побачити Драконів у тебе на руках на власні очі; але вони прийдуть.

Після цього залишилось обговорити лише один клан, — той, про який ніхто не хотів згадувати.

— Які новини про Куладіна та Шайдо? — запитав Ранд.

Відповіддю йому було мовчання, порушуване тільки безжурними неголосними звуками арфи. Кожен чекав, що відповість хтось інший; і кожен виказував щось схоже на незручність — наскільки це можливо для аїльця. Джеран насуплено розглядав великого пальця, Бруан грався однією зі срібних китиць зеленої подушки. Навіть Руарк вивчав візерунок на килимі.

Граційні чоловіки та жінки у білому нечутно ковзнули до кімнати, наповнили вином срібні келихи, поставили їх поруч із кожним з чоловіків, розставили срібні тарілочки з оливками — рідкісним делікатесом в Пустелі; з білим овечим сиром та блідими, зморшкуватими горіхами, які у аїльців називалися пекара. З-під білих каптурів визирали обличчя з незвично сумирним виразом; їхні очі дивилися в підлогу.

Якщо аїльці захоплювали бранців під час битви чи набігу, ґай’шайн присягалися покірно служити упродовж одного року та одного дня, — не торкаючись зброї, не застосовуючи сили; а після цього поверталися до своїх кланів, мовби нічого й не було. Химерне відлуння Шляху Листка. Цього вимагав джи’е’то, честь та обов’язок, — а для аїльця навряд чи було щось страшніше, ніж порушити джи’е’то. Навіть точно нічого не було. Можливо, деякі з цих чоловіків та жінок наразі прислужували вождю власного клану, — але ніхто з вождів на це навіть і оком би не змигнув, навіть якби серед ґай’шайн побачив рідного сина чи доньку.

Ранда раптом вразила думка, що це може бути справжньою причиною того, чому дехто з аїльців так трагічно сприйняв ту правду, що він їм відкрив. Їм напевне здавалося, що їхні пращури присягнули бути ґай’шайн, — і не тільки за себе, а й за майбутні покоління. А ці покоління, — всі, аж по сьогодні, — порушили джи’е’то, коли взялися за списи. Чи тих чоловіків, що зараз сиділи навпроти нього, колись турбували такі думки? Для будь-якого аїльця джи’е’то — річ вкрай серйозна.

Ґай’шайн вийшли з кімнати, нечутно ступаючи ногами, взутими в м’які туфлі. Ніхто з вождів навіть не торкнувся вина чи наїдків.

— Чи варто сподіватися, що Куладін зустрінеться зі мною? — Ранд знав, що сподіватися не варто; він припинив надсилати йому запрошення зустрітися після того, як дізнався, що Куладін живцем здирає шкіру з його гінців. Але так він сподівався розговорити інших.

— Єдине, що ми від нього почули — це обіцянку оббілувати тебе, коли побачить наступного разу, — гмикнув Ган. — Схоже це на бажання поговорити?

— А можу я відвернути клан Шайдо від нього?

— Вони триматимуться його, — відказав Руарк. — Він узагалі жодним чином не є вождем, — але вони вірять, що він — вождь.

Куладін ніколи не був поміж скляних колон; можливо, він дійсно вірив, як і стверджував, що Ранд набалакав повний міх побрехеньок.

— Він каже, що це він — Кар’а’карн, і вони вірять і в це також. Діви Шайдо прийшли заради своєї бойової спільноти; тому, що Фар Дарайз Май пильнують твою честь. Більше ніхто з них не прийде.

— Ми висилаємо розвідників стежити за ними, — сказав Бруан, — а Шайдо їх вбивають, якщо їм це вдається, бо цей Куладін є в стані кровної помсти з дюжиною родів. Але досі він не виказав будь-яких ознак, що готується напасти на нас у Руйдіані. Я чув, начебто він заявляв, ніби ми забруднили Руйдіан, і він не хоче атакувати нас тут, аби ще більше не спаплюжити місто.

Ерім крякнув і засовався на своїй подушці.

— Він каже так, бо ми маємо тут достатньо списів, щоб убити кожного Шайдо двічі, і ще зайві залишаться. — Він вкинув до рота шматочок білого сиру і прогарчав з повним ротом: — Ці Шайдо завжди були боягузами та злодіями.

— Нечестиві пси, — в один голос проказали Беїл та Джеран, а тоді зиркнули один на одного так, наче кожний підозрював, що інший його надурив.

— Нечестиві чи ні, — неголосно зауважив Бруан, — а людей у Куладіна більшає. — Він видавався абсолютно спокійним, — а втім, зробив великий ковток зі свого келиха, перш ніж продовжити: — Ви всі знаєте, про що я. Не всі, хто побігли геть після Розвінчання, покинули свої списи. Вони з’єдналися зі своїми бойовими спільнотами у клані Шайдо.

— Жоден з Томанелле ніколи не зраджував своєму клану, — вибухнув Ган.

Бруан подивився на вождя Томанелле поверх голів Руарка та Еріма і спокійно сказав:

— Таке траплялося в кожному клані. — Не чекаючи, доки його слова спричинять новий сплеск обурення, він відкинувся на подушці. — Це не може бути названо зрадою кланові. Вони приєднуються до своїх бойових спільнот. Як ті Діви з Шайдо, що прийшли сюди, під свою крівлю.

Між присутніми прокотився глухий гомін, але цього разу ніхто не став заперечувати. Аїльські бойові спільноти жили за непростими законами, і їхні члени були певним чином пов’язані зі своєю спільнотою не менш тісно, ніж зі своїм кланом. Наприклад, воїни з однієї спільноти не воювали одне з одним навіть тоді, коли їхні клани перебували у стані кровної ворожнечі. Чоловіки ніколи не одружувалися з жінкою, що була близькою родичкою когось з його бойової спільноти, — так, ніби це робило її його власною родичкою. Про те, якими правилами керуються Фар Дарайз Май, Діви Списа, Ранд навіть думати не хотів.

— Я маю знати, що замислив Куладін, — сказав Ранд. Куладін був такий непередбачуваний, наче йому віжка під хвіст попала, і міг будь-якої миті кинутися куди завгодно. Тому Ранд вагався. — Чи буде це приниженням честі, — запитав він, — якщо ми пошлемо своїх людей приєднатися до їхніх спільнот в Шайдо?

Не було потреби пояснювати, що він мав на увазі. Усі вони заціпеніли, — навіть Руарк, і дивилися на нього очима до такої міри холодними, що навіть у спекотній кімнаті повіяло чи не морозом.

— Шпигувати у такій спосіб, — вимовляючи слово «шпигувати», Ерім так скривив рота, наче воно смерділо, — було б наче шпигувати у власній септі. Жодна людина честі на таке не піде.

Ранд прикусив язика, щоби не запитати, чи не можна знайти когось менш уразливого до питань честі. Почуття гумору у аїльців досить дивне, — іноді вони жартують брутально, а на деякі теми жартів узагалі не сприймають. Аби змінити тему, він поцікавився:

— Щось чути з-поза Драконової Стіни? — Відповідь була йому відома; такі новини не могли хутко поширитися, коли довкола Руйдіану зібралося стільки аїльців.

— Нічого вартого уваги, — відказав Руарк. — Через безлад в землях деревовбивць крамарі рідко заїжджають до Трикратної землі. — Трикратною землею аїльці йменували Пустелю: місце кари за їхній гріх, місце випробування їхньої мужності, ковадло, де вони набували форми. Деревовбивцями ж вони називали кайренців. — Над Твердинею Тіра й досі майорить знамено Дракона. Тіренці перейшли на північ, як ти наказав, аби роздавати їжу деревовбивцям. Це всі новини.

— Треба було залишити деревовбивць голодувати, — буркнув Беїл, а Джерхан швидко стулив рота. Ранд подумав, що він збирався сказати те ж саме.

— Деревовбивці ні на що не придатні, їх можна хіба що вбивати чи продавати, наче тварин, до Шари, — похмуро зауважив Ерім. Саме так аїльці вчиняли з тими непроханими гостями, які наважилися поткнутися до Пустелі; вільно проходити Пустелею дозволялося лише менестрелям, крамарям та бляхарям, хоч аїльці й цуралися бляхарів так, наче ті розносили заразу. Шара — так звалися землі, що лежали за Пустелею; навіть аїльці небагато про них знали.

Краєчком ока Ранд помітив, що під високою аркою дверей зупинилися, очікуючи на запрошення, дві жінки. Замість відсутніх дверей хтось завісив отвір низками яскравих намистин, червоних та синіх. Однією з тих жінок була Морейн. Якусь мить він змагався зі спокусою змусити їх чекати, бо йому не сподобався вираз обличчя Морейн: вона вочевидь вважала, що всі мають перервати заради неї всі свої розмови. Але на ту мить вони все вже обговорили, а в очах вождів він бачив, що вони не налаштовані на балачки. Не тепер, коли щойно йшлося про Розвінчання та про Шайдо.

Він зітхнув, підвівся — і всі вожді зробили так само. Крім Гана, всі були такі ж на зріст, як він, а то й вищі. Там, де зростав Ранд, Ган вважався б чоловіком середнього зросту, — чи трохи вищим від середнього. Серед аїльців він був коротуном.

— Ви знаєте, що робити. Приведіть сюди решту кланів — та не спускайте ока з Шайдо. — Він помовчав мить, а тоді додав: — Все закінчиться добре. Добре для аїльців, — наскільки це буде в моїй владі.

— Пророцтво казало, що ти нас знищиш, — похмуро відгукнувся Ган, — і ти поклав цьому добрий початок. Але ми підемо за тобою. Допоки не відступить ніч, допоки не відхлине вода до Тіні, вишкіривши зуби, викликаючи на бій до останнього подиху, — аби з настанням Останнього дня плюнути в очі Тому, що напускає ману.

Той, що напускає ману — так, серед інших імен, називали аїльці Морока. Ранду нічого не залишалося, крім промовити правильну відозву. Колись він її не знав.

— Нехай допоможе мені моя честь та Світло перетворити моє життя на кинджал, націлений в серце Морока.

— Аж до Останнього дня, — підхопили аїльці, — аж до самого Шайол Гулу.

Арфа награвала заспокійливу мелодію. Вожді потягнулися з кімнати, проходячи між двома жінками, і з повагою позирали на Морейн. Страху в них не було. Хотів би Ранд бути таким упевненим у собі, як вони. Морейн накинула на нього надто багато пут, могла смикати за надто багато ниточок, — а він і не помітив, коли вона їх на нього нав’язала.

Жінки увійшли до кімнати, щойно з неї вийшли вожді. Морейн була такою ж спокійною та бездоганною, як і завжди. Ранд ніколи не міг визначити її вік, — не зміг би навіть тоді, якби вона не була б Айз Седай. Вона вже прибрала вологу тканину, що холодила їй скроні. Натомість в її темному волоссі виблискував тоненький золотий ланцюжок з невеличким блакитним каменем, що лежав жінці посеред чола. Але вона могла залишитися і з головою, обмотаною вологою пов’язкою: ніщо не могло завадити їй виглядати королевою. Вона зазвичай виглядала принаймні на фут вищою за свій справжній зріст, а очі її завжди дивилися впевнено та владно.

Жінка поруч з нею була вища від Морейн, хоч однаково ледве сягала Рандового плеча. Вона не була позбавлена ознак віку, а була просто молодою. Еґвейн, дівчина, з якою вони разом зростали. Тепер, якби не великі темні очі, її легко можна було сплутати з аїлькою, — і не тільки тому, що засмага лягла їй на обличчя та руки. Вона вбралася в широку аїльську спідницю з коричневої вовни та у простору білу блузу з рослинного волокна, що називалося алґод. Алґод тонший за найкращу вовняну тканину, і на нього був би неабиякий попит в інших землях, якби Рандові в майбутньому вдалося вмовити аїльців торгувати. На плечах Еґвейн була сіра накидка, а сірий шалик, обв’язаний круг голови, втримував темне волосся, що спадало дівчині на спину. Але, на відміну від більшості аїльських жінок, вона мала на собі лише один кістяний браслет, прикрашений різьбленням, що зображувало пломінці вогню, і одне намисто, де чергувалися золоті та кістяні намистини. І ще одна прикраса. Перстень з Великим Змієм на лівій руці.

Еґвейн наразі навчалася у аїльських Мудрих; Ранд не знав, що саме вона штудіює, бо аїльські жінки вміють тримати язик за зубами, — але припускав, що це якось пов’язано зі сновидіннями. А ще вона навчалася у Білій Вежі. Вона була серед посвячених і готувалася стати Айз Седай. Тут, а до того ще в Тірі, а може, і в інших місцях вона видавала себе за справжню Айз Седай. Інколи Ранд піддражнював її цим, — але вона була не в захваті від його жартів.

— Незабаром фургони будуть готові вирушити до Тар Валона, — мовила Морейн. Голос у неї був мелодійний, прозорий, наче кришталь.

— Надайте їм надійну охорону, — відгукнувся Ранд, — інакше Кадір може не доправити їх туди, куди вам треба. — Він знову розвернувся до вікон, аби подивитися, що там робиться, і поміркувати щодо цього Кадіра. — Раніше ви не потребували моєї допомоги чи мого дозволу.

Раптом він відчув, наче щось вдарило його по спині — добряче, наче тростяним ціпком; а ще йому наче морозом сипонуло поза шкірою, що було аж надто неймовірно у таку спеку. Це підказало йому, що одна з жінок торкнулася Джерела.

Розвернувшись, аби бачити їх, Ранд дотягнувся до саїдін, сповнюючи себе Єдиною Силою. Сила завирувала в ньому, наче саме життя, наче він став вдесятеро, у сто разів живішим. І зіпсутість, привнесена Мороком, теж наповнила його — смертю та гниттям, наче у нього в роті закопошилися хробаки. Цей потік загрожував підхопити його й потягти за собою, затоплюючи, наче бурхлива повідь, якій він повинен був не піддаватися ні на мить. Тепер він уже майже звик до цього, — і водночас знав, що ніколи до цього не звикне. Йому хотілося б завжди з насолодою відчувати саїдін, — і водночас хотілося блювати. А буремний потік кипів у ньому, намагаючись обідрати його до кісток, а кістки спалити на попіл.

З часом ця гнилизна повинна була позбавити його глузду, — якщо тільки Сила не вб’є його раніше; невідомо, хто прийде до фінішу першим. З часів Світотрощі божевілля чекало на будь-якого чоловіка, хто взявся б направляти силу, відтоді як Льюс Терін Теламон, Дракон, зі Сотнею Споборників замкнули Морока у в’язниці в Шайол Гулі і наклали печаті, а той ударом у відповідь заплямував чоловічу половину Істинного Джерела, — і чоловіки, здатні направляти, перетворилися на здатних направляти безумців, і зруйнували світ.

Він наповнив себе Силою... Та, однак, не міг сказати, котра з жінок це зробила. Обидві вони дивилися на нього, наче й не вони, — і кожна вигнула брову у мовчазному, трохи здивованому запитанні. Одна з них, — а може, й обидві водночас — цієї миті торкалися жіночої половини Істинного Джерела, але він не міг цього бачити.

Звісно, вперіщити палицею межі плечі — це не схоже на Морейн; вона знаходить інші шляхи покарання, більш витончені, проте у кінцевому підсумку більш болючі. Але навіть не сумніваючись у тому, що це витівки Еґвейн, він нічого не зробив. Докази. Думки ковзали вздовж зовнішньої оболонки порожнечі, — а він завис у порожнечі, віддаляючи від себе помисли та емоції, навіть гнів. Я нічого не робитиму, якщо не знаю напевне. Цього разу я не дам себе спровокувати. Це була вже не та Еґвейн, з якою він зростав разом; вона стала частиною Вежі відтоді, як Морейн відправила її туди. Знову Морейн. Завжди Морейн. Іноді йому хотілося звільнитися від Морейн. Лише іноді? Він сконцентрувався на ній.

— Що тобі від мене треба? — Він сам почув, як холодно і безбарвно пролунали його слова. Сила буяла в ньому. Еґвейн сказала йому, що для жінки дотик до саїдар, жіночої половини Сили, був схожим на обійми; для чоловіка це завжди — неначе війна; наче нещадна битва. — І не згадуй більше про фургони, сестричко. Зазвичай я дізнаюся, що ти збиралася робити, лише тоді, коли все вже давно зроблено.

Айз Седай подивилася на нього несхвально — і не дивно. Без сумніву, вона не звикла, щоб до неї так звертався чоловік, навіть і Відроджений Дракон. Він і сам гадки не мав, звідки взялося оце «сестричко». Останнім часом слова неначе самі вигулькували йому в голові. Перші прояви божевілля, можливо. Іноді він лежав без сну до світанку, жахаючись цього. Але тепер, коли він був усередині порожнечі, усі страхи здавалися далекими й чужими.

— Нам треба поговорити наодинці, — гостро поглянула Айз Седай на арфіста.

Джасін Натейл, як він себе тут називав, напівлежав, спираючись на подушки, під однією зі стін, що не мали вікон, і тихенько награвав на арфі, яку поклав собі на коліна. На деці арфи видніли вирізьблені й позолочені істоти, схожі на тих, що обвивали руки Ранда. Аїльці називали їх Драконами. Ранд міг тільки здогадуватися, де той узяв таку арфу. Натейл, темноволосий чоловік середнього віку, вважався б високим скрізь, — тільки не серед аїльців. Він був вбраний у камзол та штани з темно-синього шовку, — вбрання, в якому можна перебувати при дворі будь-якого короля, — хитро розшиті на комірі та обшлагах золотою ниткою. Незважаючи на спеку, його одяг завжди був застебнутий на всі ґудзики або щільно зашнурований. Це розкішне вбрання дивно виглядало поруч з плащем менестреля, що лежав поряд з ним на підлозі. Плащ цей, добротний, не зношений, пістрявів сотнями стобарвних латок, пришитими так, аби навіть легесенький вітрець змушував їх тріпотіти. Такий плащ був ознакою провінційного актора, жонглера та акробата, музики та оповідача, що мандрує селами. Такі актори зазвичай не вбираються в шовки. Схоже, цей менестрель був про себе високої думки. Наразі він здавався цілковито захопленим своєю грою.

— Можеш казати при Натейлі те, що збиралася сказати, — промовив Ранд. — Врешті-решт, він — менестрель Відродженого Дракона.

Якщо справа дійсно потребує секретності, вона наполягатиме, — і він відішле Натейла, хоча йому не подобалося спускати того з очей. Еґвейн голосно пирхнула й пересмикнула накидку на плечах.

— У тебе голова розпухла, наче перестигла диня, Ранде аль’Торе, — заявила вона категорично, наче констатуючи очевидний факт.

За оболонкою порожнечі вирував гнів. Спричинений не її словами — вона завжди намагалася скинути його з неба на землю, ще коли вони були малі, і неважливо, чи заслуговував він на це, чи ні. Але останнім часом йому здавалося, що вона почала діяти заодно з Морейн, намагаючись вивести його з рівноваги, аби Айз Седай мала змогу підштовхнути його туди, куди їй треба. Коли вони були молодшими, — ще до того, як вони дізналися, хто він такий, — вони з Еґвейн думали, що якогось дня поберуться. А тепер вона об’єдналася з Морейн проти нього.

Обличчя у нього напружилося, і він промовив гостріше, ніж збирався:

— Кажи, чого тобі треба, Морейн. Кажи зараз, — або хай це зачекає, доки я знайду час для тебе. Наразі маю купу справ.

Це була безсоромна брехня. Більшість часу він присвячував навчальним боям на мечах з Ланом, чи на списах — з Руарком, або ж вчився у них обох, як битися без зброї, руками та ногами. Але якщо сьогодні треба поставити Морейн на місце — то він піде на це. Натейл може чути все. Майже все. Доки Ранд знає, де він перебуває будь-якої миті.

І Морейн, і Еґвейн зсунули брови, та справжня Айз Седай, схоже, второпала, що цього разу він не поступиться. Вона поглянула на Натейла, підтискаючи вуста — той, здавалося, з головою заглибився у своє музикування — а тоді витягла зі своєї торбинки тугий сувій сірого шовку.

Розгорнувши його, Морейн виклала на стіл те, що було всередині. Диск, з чоловічу долоню завбільшки, половина вугільно-чорна, половина сніжно-біла, розділений хвилястою лінією так, що кожна з половинок утворювала сльозу, і дві ці сльози зливалися докупи. До Світотрощі це був символ Айз Седай, але цей диск був дечим більшим. Таких дисків було виготовлено лише сім, і вони стали печатями на в’язниці Морока. Чи, радше, кожен з них зосереджував у собі силу однієї з таких печаток. Морейн зняла з паска свого ножа з руків’ям, оплетеним срібною сіткою, та обережно пошкребла краєчок диска. І від нього відокремилась крихітна чорна піщинка.

Навіть перебуваючи всередині порожнечі, Ранд беззвучно охнув. І сама порожнеча затріпотіла, і на мить Сила мало не поглинула його.

— Це копія? Підробка?

— Я знайшла це там, унизу, на площі, — сказала Морейн. — Але — ні, це не підробка. Та печатка, яку я принесла з собою із Тіра, точнісінько така ж.

Вона говорила так, наче замовляла собі гороховий суп на обід. А от Еґвейн щільніше закуталася в накидку, наче їй раптом стало холодно. Ранд і сам відчув, як накочуються на нього хвилі страху, омиваючи поверхню порожнечі. Відпустити саїдін було важко, але він змусив себе це зробити. Якщо він утратить концентрацію, Сила може знищити його на місці, — а він повинен зосередитися на найважливішому. Навіть попри пляму, відпустити саїдін було, мовби втратити щось коштовне.

Цієї лусочки, що лежала на столі, просто не могло бути. Диски ці були зроблені з квендіяру, каменя серця, — а будь-що, зроблене з квендіяру, неможливо пошкодити, навіть застосовуючи Єдину Силу. Будь-яке зусилля, спрямоване на те, аби таку річ зруйнувати, лише робить її міцнішою. Таємниця виготовлення квендіяру втрачена через Світотрощу, але речі, виготовлені з каменя серця в Епоху Легенд, досі існують, навіть якщо це найделікатніша ваза; навіть якщо Світотроща закинула її на дно океану або поховала під горою. Так, три з сімох дисків уже були зламані, — але знадобилося для цього значно більше, ніж звичайний ніж. Якщо замислитися, він не знав, яким чином були зламані ті три диски. Якщо жодна сила, менша за силу Творця, не може зламати камінь серця, — то, значить, там була присутня його рука?

— Яким чином? — запитав він, дивуючись, що голос його лунає так рівно, наче він ще плаває в порожнечі.

— Не знаю, — відповіла Морейн, зовні така ж спокійна, як він. — Але ти бачиш, в чому проблема? Цей диск може розбитися, коли впаде зі столу. Якщо інші, — де б вони не були, — такі ж, як цей, достатньо чотирьох чоловіків з молотами, аби знову відкрити отвір у в’язниці Морока. Неможливо навіть сказати, чи діють вони взагалі у такому стані.

Ранд бачив проблему. Я ще не готовий. Він не був впевнений, чи буде готовий хоч колись, — але зараз він точно ще був не готовий. Еґвейн дивилася такими очима, наче зазирала у власну могилу.

Морейн знову загорнула диск й повернула його до торбинки.

— Я спробую подумати над цим, перш ніж відвезти цю річ до Тар Валона. Якщо ми знатимемо причину, то, можливо, зуміємо щось з цим зробити.

У нього перед очима постала картина: Морок знову виходить з Шайол Гулу, звільняючись остаточно; полум’я та темрява затоплюють світ, полум’я, що не дає світла, абсолютна чорнота, що стискає повітря, перетворюючи його на камінь. Він так занурився в ці образи, що не одразу зрозумів те, що щойно почув від Морейн.

— Ти збираєшся вирушити сама?

А йому вже здавалося, що вона причепилася до нього так міцно, мов мох до скелі.

— З часом, — неголосно відказала Морейн. — Врешті-решт я повинна буду тебе покинути. Станеться так, як має статися.

Рандові здалося, що вона здригнулася, — але на таку коротку мить, що, можливо, це була лише його уява. А вже наступної миті вона знову була втіленням самовладання та холоднокровності.

— Ти маєш бути напоготові. — Її слова боляче озвалися нагадуванням про його сумніви. — Нам треба обговорити твої плани. Ти не можеш сидіти тут вічно. Навіть якщо Відступники не прийдуть по тебе, вони на волі — та поширюють свій вплив. Ти збираєш докупи аїльців, — але це тобі не допоможе, якщо виявиться, що за Хребтом Світу все в їхніх руках.

Гмикнувши, Ранд обперся об стіл. Отже, це ще один її виверт: якщо він перейматиметься через її від’їзд, можливо, він слухатиме її уважніше, і його легше буде взяти під контроль. Звісно, вона не могла брехати; не могла сказати відверту неправду. Це забороняла одна з Трьох Присяг: не можна казати жодного неправдивого слова. Але він уже зрозумів, що ця присяга залишала місце для хитрощів завширшки з велику клуню. Вона згодом залишить його. Після того, як він помре, поза сумнівом.

— Ти хочеш обговорити мої плани, — сухо промовив Ранд. Він витяг з кишені куртки люльку з коротким чубуком та шкіряний кисет, набив люльку тютюном та на мить доторкнувся до саїдін, аби над тютюном затанцював вогняний язичок. — Навіщо? Адже це мої плани.

Повільно попихкуючи димом, Ранд очікував на відповідь. Еґвейн розлючено зиркала на нього, та він не звертав на це уваги. Обличчя Айз Седай залишалося незворушним, проте великі темні очі, здавалося, кресали блискавки.

— Що тобі вдалося зробити, відколи ти відмовився від моєї допомоги? — Голос був крижаним, як і вираз обличчя, та слова все ж падали різко, наче ляскав батіг. — Усюди, де ти був, ти залишав по собі смерть, руйнування та війну.

— Не в Тірі, — відказав він надто поспішно. І надто агресивно. Не можна дозволяти їй вивести себе з рівноваги. Він навмисне став пихкати люлькою повільніше та більш розмірено.

— Так, — не стала сперечатися вона, — не в Тірі. Там ти мав за собою цілу державу, цілий народ. І як ти з цього скористався? Принести в Тір правосуддя — дія, гідна схвалення. Навести лад в Кайрені, нагодувати голодних — вчинки, гідні поваги. Іншим разом я б похвалила тебе за це. — Морейн і сама була родом із Кайрену. — Та нічого з цього не допоможе тобі того дня, коли ти вийдеш на Останню битву, Тармон Ґай’дон.

Ця жінка має одну мету, — і ніщо інше її не цікавить, навіть якщо це її країна. Але хіба і він не мусить стати таким же цілеспрямованим?

— І що я маю робити, на твою думку? Виловити усіх Відступників, одного за одним? — Знову йому довелося простежити за тим, аби пускати клуби диму повільніше: це вартувало йому зусиль. — Чи ти хоча б знаєш, де вони наразі? Еге ж, Саммаел — в Ілліані, це тобі відомо; а решта? А що, як я піду за Саммаелом, як ти цього бажаєш, — а знайду разом з ним ще одного? Чи двох, чи трьох? А може, там будуть усі дев’ятеро?

— Ти міг би зійтися в битві і з трьома, і з чотирма з них, — а можливо, що і з усіма дев’ятьма, — і перемогти, — холодно відказала вона, — якби не залишив Калландор у Тірі. Правда полягає в тому, що ти метушишся. У тебе немає плану, — плану, як підготуватися до Останньої битви. Ти перебігаєш з місця на місце й сподіваєшся, що врешті-решт все якимось чином складеться вдало. Сподіваєшся, бо не знаєш, що ще зробити. Якщо ти дослухаєшся до моєї поради, то принаймні...

Він не дав їй договорити: різко змахнув люлькою, не звертаючи уваги на те, якими очима подивилися на нього обидві жінки.

— У мене є план. — Якщо вони хочуть знати, — він їм скаже; і він краще згорить, аніж змінить хоча б слово. — Перш за все, я хочу покласти край війнам та смертовбивствам, — хоч я їх розпочав, хоч не я. Якщо чоловіки мають вбивати, — нехай вбивають траллоків, а не один одного. Під час Аїльської війни чотири клани перейшли Драконову Стіну і два роки там сваволили. Вони пограбували та спалили Кайрен та розбили військо, що намагалося їм завадити. Варто було їм забажати, — і вони змогли б захопити і Тар Валон. Вежа не змогла б їх зупинити — через ваші Три Присяги.

Друга Присяга забороняла застосовувати Силу проти будь-кого, крім посіпак або Друзів Морока, чи заради захисту власного життя. Аїльці ж не загрожували безпосередньо Вежі. Гнів оволодів Рандом і міцно тримав його у своїх лещатах. То він метушиться і марно сподівається? Ось якої вона про нього думки?

— І все це зробили чотири клани. Що станеться, коли я перетну Хребет Світу з одинадцятьма кланами? — Кланів напевне було б одинадцять. Перетягти на свій бік Шайдо надії було мало. — Доки держави встигнуть подумати, що треба було б об’єднатися, — буде вже пізно. Їм або доведеться пристати на мій мир, — або мене закопають у Кен Брет.

Арфа озвалася дисонансом, і Натейл схилився над інструментом, хитаючи головою. За мить кімнатою знову попливли заспокійливі звуки.

— Жодна диня не може розпухнути аж так, як твоя голова, — буркнула Еґвейн, склавши руки на грудях. — І жодна кам’яна брила не може бути впертішою! Морейн лише прагне тобі допомогти. Чому ти не хочеш цього зрозуміти?

Айз Седай розправила шовкові спідниці, хоча в цьому не було жодної потреби.

— Перевести аїльців за Драконову Стіну? Можливо, це найгірше, що ти міг би зробити.

Тепер у її голосі ясно чулося роздратування, а може, й гнів. І розчарування також. Принаймні йому вдалося нарешті змусити її втямити, що він їй не лялька.

— Наразі Престол Амерлін вже звертається до правителів усіх народів, які ще мають правителів, і надає їм докази того, що ти — Відроджений Дракон. Вони знають Пророцтва; вони знають, для чого ти був народжений. Щойно вони переконаються, що ти й справді — Відроджений Дракон, вони визнають тебе, бо мусять це зробити. Наближається Остання битва, і ти — їхня остання надія. Остання надія людства.

Ранд голосно розсміявся. Гіркий був це сміх. Він затиснув люльку між зубами, усівся на столі, схрестивши ноги, й вперся поглядом у жінок.

— Отже, ви з Суан Санче й далі впевнені, що знаєте все, що треба знати. — Дякувати Світлу, вони майже нічого про нього не знають — і ніколи не дізнаються. — Обидві ви — дурепи.

— Де твоя повага?! — просичала Еґвейн, та Ранд пустив її слова повз вуха.

— Високі лорди з Тіра теж знають Пророцтва, — і вони впізнали мене тієї ж миті, коли Меч-Не-Схожий-На-Меч опинився у мене в руці. Половина з них сподівалися, що я принесу їм владу чи славу, — чи і те, і інше разом. Інша половина радо б встромила ножа мені в спину і спробувала б забути, що в Тірі колись з’являвся Відроджений Дракон. От як у всіх країнах привітають Відродженого Дракона. Якщо тільки я не скручу їх в дугу першим, як зробив це з тіренцями. Знаєш, чому я залишив Калландор у Тірі? Щоб вони не забували про мене. Щоб кожного дня знали, що він — тут, встромлений в Серце Каменя, і знали також, що я повернуся по нього. Ось що не дає їм мене зрадити.

Це була тільки одна з причин, через які він не взяв із собою Меч-Не-Схожий-На-Меч. Про другу причину він навіть і думати не хотів.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.