Анотація

У новій книзі Євгенії Кононенко об’єднано новели й мініатюри, так чи інак дотичні до теми творчості й книжок. Це не спогади, а специфічний досвід письменниці, яка знає таємниці, як зачинаються, народжуються і живуть власним життям тексти. Як до цього ставляться ті, хто поряд, і ті, хто далеко. Чи справді літературний текст може вбити? І чи може він урятувати? І чи може спасти?

Написання книжки здійснювалося за підтримки Програми грантів і3 [ідея-імпульс-інновація] Фонду Ріната Ахметова «Розвиток України». Висловлені тут думки не є офіційною позицією Фонду, а виражають бачення Автора.

Євгенія Кононенко

КАТ

Передмова

Хто такий письменник у світі, де читачів стає дедалі менше? Володар дум? Той, хто має хист розважати співвітчизників, переповідаючи їм різні наративи? Чи жалюгідна особа, яка хоче накинути людству плоди своєї не завжди продуктивної самореалізації?

Що таке книжка? Поривання людини щось сказати світові? Продукт індустрії розваг? Чи продукт вивільнених особистих комплексів літератора? І чи існують книжки, здатні помітно вплинути на читача, дати йому нові орієнтири? І чи творяться такі сьогодні?

Що таке ідеальний художній твір – роман, повість, оповідання, і чи існує такий? Це — текст, досконалий композиційно, чи текст, який резонує з особистим досвідом читача? Цієї теми я вже торкалася в оповіданні «Книгарня ШОК», де читача шокує не роман як такий, а те, що його пише нібито його давній друг.

Сьогодні суспільство майже не помічає письменника. Та й письменники здебільшого воліють не помічати того, що перебуває за межами їхньої спільноти. Більшість літераторів молодшого та середнього покоління перебувають у межах власного світу, де їм затишно, бо лише там вони й мають відчуття власної значущості. Тому й твори, в яких вони звертаються до теми «літератор і суспільство», будуються навколо стосунків письменників між собою, містять натяки на конкретні особистості, а місцем дії цих творів стають письменницькі зібрання з відповідною субкультурою в період після розвалу СРСР.

Але ж письменники змушені будувати стосунки з людьми, далекими від літератури. Письменники існують у світі, де не читають книжок, або читають їх зовсім не так, як хочуть письменники, які їх написали. І цей світ кричить і проситься, щоби письменники відобразили його згідно зі своїм досвідом і згідно зі своїм баченням. Все одно найкращі наші твори приходять не з нашого досвіду, а з нашого несвідомого. І тому відповідь на питання, чому ви написали саме це, а не щось інше, ніколи не задовольнить тих, хто наважився спитати.

Так само як не існує задовільної теми на улюблене питання західних журналістів: що таке бути письменником у країні Східної Європи? Відповідь на це питання вислизає зі сфери конкретного, летить у сферу хаосу. Мабуть, кожен письменник має свою відповідь на це питання, узагальнень нема.

Шевченківське заняття

На шевченківське заняття до чергової річниці від дня народження Великого Кобзаря Людмила Гнатівна наказала шестикласникам усім прийти у вишиванках. Наказ було віддано ще давно, щоб ніхто з учнів шостого-де не казав, що мама не встигла випрати й накрохмалити вишиванку. Звичайно ж, половина класу скаже: а в мене нема! Але на те українізовані китайські футболки з імітаціями вишивки, які коштують недорого і не потребують прасування. Китайці, як завжди, подбали про українців. Кажуть, і «Кобзар» перекладено китайською. Як же звучить «Над горами гори кровію политі» їхньою писклявою мовою?

Класну кімнату оформили відповідно. Вчительці допомагав Андрійко Мормотюк, хворобливий хлопець, якого ровесники іменують не інакше, як «хлопчик-дебільчик». Андрійко компенсує свою непридатність до навчання й до спілкування з однокласниками щирою готовністю в усьому допомагати вчителькам, що, здебільшого, вчительками схвалюється. Тож учора ввечері над шкільною дошкою вони з Андрійком почепили плакат: Мені тринадцятий минало… Аби вкотре нагадати тринадцятилітнім бецманам, як їм пощастило. Вони в тринадцять років не пасуть телята за селом, а вчаться! І не у п’яного дяка в науці, а в спеціалізованій столичній школі в незалежній Україні! Нехай на околиці біля базару, а не все в середмісті неподалік від пам’ятника Великому Тарасу, але байдуже! Все одно, на оновленій землі! Де враги-супостати, звичайно ще не всі перевелися, м’яко кажучи, але то таке… Значно гірше було, коли Сатанович з останньої парти питає:

— Людмило Гнатівно! А чому враги, а не вороги?

— Хто знає відповідь на питання Сатановича? — не розгубилась, а вірніше, таки розгубилась Людмила Гнатівна.

Тоді Ірочка з першої парти підняла руку, і стала вимахувати нею прямо перед обличчям учительки, яка відразу задовольнила шкільницький запал шестикласниці, бо знала: якщо Ірочці з першої парти не дати слова, дівчина почне човгатися по парті й може впісятися. Ірочка з першої парти висловлюється не завжди в тему. Значно краще виручає вчительок відмінниця Марійка Барош, яка, на жаль, часто хворіє. То ж якби Ірочка з першої парти ляпнула щось не те, не було би кому її виправити. Але Ірочка дала гідну відповідь єхидному Сатановичу з останньої парти:

— А тому, що в часи Шевченка українська мова ще була невнормована! — порадувала Ірочка Людмилу Гнатівну, яка вмить додала до ремарки Ірочки свій коментар:

— І наш великий поет її творив для нас із вами! На чужині! На Кос-Аралі! Вдалині від мовного середовища. А ви тут, в Україні, маєте такі низькі показники з української мови й літератури!

Сатанович гучно гикнув на своїй останній парті, а Людмила Гнатівна посварилася на нього п’ястуком.

І все одно вчителька знала: учні люблять Великого Кобзаря. І не лише учні шостого-де, де вона є класним керівником, а й в інших класах так само. Принаймні на заняттях, коли читається Шевченко, вони не передзвонюються по мобілках одне з одним. А, якщо й передзвонюються, то їхні мобілки награють як не «Реве та стогне Дніпр широкий», то «Думи мої, думи мої». Тому в Людмили Гнатівни не було сумнівів, що шевченківське заняття мине гідно. Звичайно ж, Сатанович із задньої парти гикатиме, мовляв, Тарас Григорович не знав української мови. Наприклад, замість слова «хвилина» вживав слово «менута». Але до жартів Сатановича вже всі звикли. Марійка Барош одного разу крикнула йому через плече на задню парту: ти про «менуту» питався на минулому занятті! Пошукай у Шевченка нових помилок! За таке вчителька відразу виставила Марійці найвищий бал за заняття!

Отже, Людмила Гнатівна наказала своїм учням, яким саме тринадцятий минало, прийти на шевченківське заняття у вишиванках. Здавалось би, що є природнішим: одягти вишиванку на шевченківське заняття! А сама прибігла до школи на шосту ранку, і поки нікого не було, вимила у класі підлогу, бо ж технічка вже давно прибирає лише в коридорі. Поправила рушники на всіх трьох шевченкових портретах різних періодів життя Великого Кобзаря. Хутко замкнула клас, переодяглась у вишиванку сама. І знервовано сіла до вчительського столу, поклавши перед собою ювілейне видання «Кобзаря».

Початок не радував, а насторожував. Першою прийшла відмінниця Марійка Барош. І вона у довгому светрі...

— Марійко, а вишиванка! В тебе ж є! Ти ж співаєш у хорі «Тарасова ніч»!

— Мені мама не дозволила! Адже у вишиванках холодно! А я після хвороби! Але ж у мене шевченківський реглан, хіба ви не бачите, Людмило Гнатівно! — Марійка бере свій довгий реглан за поділ, як дитячу сукеньку, демонструє його перед вчительці.

На Марійчиному светрі, який вона іменує «реглан», і правда спереду велике зображення Шевченкової Катерини. Людмила Гнатівна не врахувала цієї специфіки сучасного молодіжного вбрання, і не знає, яку йому дати оцінку.

Наступною прийшла Романна Галич, дивна дівчина, то вчиться на відмінно, то мовчить протягом тижнів. І теж без вишиванки! А в довгій темній сукні з великим білим комірцем.

— Романно, і ти без вишиванки? — трагічно схлипує вчителька.

— А моя паскудна мамаша натягла на себе мою сорочку, яку я приготувала ще давно! І вчора лазила в ній у ресторан, облила її вином!

— Романно, хіба так можна говорити про матусю! Пам’ятай Шевченка! Бо хто матір зневажає, того Бог карає!

— Людмило Гнатівно! То батько Тарас казав про українську матір! А якщо мати — остання москалька? — заверещала Романна.

Хто була мати Романни по крові — невідомо, але на батьківських зборах вона справді виявляла себе не лише принципово російськомовною, а й принципово конфліктною особою. Невідомо, чому актор українського театру Йосип Галич одружився з такою жінкою. Коли їй у черговий раз після гучно висловлених претензій до української освіти й до Шевченка як до ключової її постаті, пропонували забрати дочку з української школи, вона завжди відповідала:

— Так а етот, актьор пагарєлого тєатра нє разрєшіт!

— Захотілося хлопцеві зі свого задуп’я перебратися до Києва, от і одружився, — коментував одруження Йосипа Галича з базарною руськоговорящою киянкою з околиці стольного града молодший колега Гнатівни, також учитель-україніст Пилип Матвійович, з яким Людмила Гнатівна пила розчинну каву в підсобці, — але Романна — хороша дівчина. Значить, у тому був якийсь сенс.

— Ви не сваріться, Людмило Гнатівно, — каже вчительці Романна, — в мене така сукня, як у княжни Варвари, доброї знайомої Тараса Григоровича!

Чи не половина класу прийшла не у вишиванках. Проте всі так чи інак, а в кофтинах із шевченківськими мотивами. Добре, якщо на їхніх футболках або портрети Тараса, або ілюстрації з його картин, або сюжети з його творів: гайдамака з буйним оселедцем чи вже згадана Катерина. А у розумника Сашка Барюка на реглані Тарас Григорович замріяно сидить на камені, поклавши ногу на футбольний м’яч, натяк на славетного однофамільця!

Проте Сашко Барюк спокійненько прочитав напам’ять Якби зустрілися ми знову. Адже шевченківське заняття саме в тому й полягало, щоби шестикласники повиучували напам’ять вірш Шевченка або уривок з поеми не менше дванадцяти рядків, але не те, що «проходять». Щоби посиділи з «Кобзарем» і вибрали те, що до душі саме їм.

І що вони понавибирали, ті шестикласники? І де вони познаходили у Великого Кобзаря такі вірші! А з якими інтонаціями вони їх читали!

Романна Галич знайшла у Шевченка підтримку дівочого бунту проти нездорової ситуації в родині, от тільки заміж зібралася дещо зарано.

На вулиці невесело,

В хаті батько лає,

А до вдови на досвітки

Мати не пускає.

…………………………

Ой, надіну я сережки

І добре намисто

Та піду я на ярмарок

В неділю на місто.

Скажу йому: — Сватай мене

Або одчепися!.. —

Бо як мені у матері…

То лучше топиться.

А відмінниця Марійка Барош вивчила на шевченківське заняття «Дівичії ночі»:

Розкрилися перси-гори,

Хвилі серед моря…

Лише давати привід Сатановичу із задньої парти хихикати і робити руками відповідні жести, які не забарилися: тільки-но прозвучали з уст відмінниці оті «перси-гори», як Сатанович окреслив великі дуги перед своїми чоловічими грудьми. А що ж вивчив сам Сатанович? Людмила Гнатівна боялася, що нічого не вивчить. Або почне декламувати якийсь уривок, де про жидів. А Сатанович на одному подиху прокричав шевченків чотиривірш «На незабудь»:

Поїдеш далеко,

Побачиш багато,

Задивишся, зажуришся, —

Згадай мене, брате!

— Це все?

— Батько Тарас більше не написав…

— Але ж я казала: уривок не менше дванадцяти рядків.

— А це не уривок, а цілий вірш! Ви задавали: вивчити вірш Тегешевченка, або уривок із поеми не менше дванадцяти рядків. Про те, на скільки рядків вірш, ви нічого не казали…

— Ох, Сатановичу, не хочу через тебе псувати шевченківське заняття…

— А хіба я поганий вірш вивчив? Там, принаймні, ніяких русизмів. Ніяких дівичих ночей, коли треба дівочі…

— Гаразд, — зітхнула Людмила Гнатівна, — хто наступний?

Оленка Байович взялася декламувати Шевченкового «Сотника»:

...Ну, звичайно, як дитина

Пестує старого.

А старому не до того.

Іншого якогось

Гріховного пестування

Старе тіло просить!

То ж треба було з усього величезного «Кобзаря» викопати саме ці рядки! Всі вчителі, які читають у шостому-де, знають, що в Оленки Байович вітчим, який приходить до школи забирати названу дочку, хоча в такому віці вже батьки за дітьми не ходять. Невідомо, які там стосунки. Оленка горнеться до вітчима, мов кішечка, а той мліє, як старий кіт. І Шевченко про таке, бачте, писав. Ой, лихо з тим Шевченком!

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Пишеш для вас…

Зустріч однокласників — то, крім усього іншого, зміна ієрархій. Вірніше, до старих ієрархій додаються нові. Відмінники, які не досягли нічого, в гурті колишніх однокласників лишаються відмінниками. А двієчники, які вибилися і поміняли статус, поблажливо посміхаються старим друзям, які не розгледіли їх тоді.

Але однокласники — то не лише відмінники й двієчники. Це ще й соціометричні зірки класу (не обов’язково відмінники) і ті, кого не було ні чутно, ні видно у просторі поза заняттями, кому не щастило втулити бодай слово, коли школярі гомоніли про своє. І не тому не щастило, що не було чого сказати. Було, і навіть цікавіше, ніж казали галасливі. Але чомусь їх не слухали, перебивали, не давали договорити фразу, викрикували своє. І підлітку, якому (якій) було що сказати, але кому говорити не давали, лишалося одне: слухати. Страждати і слухати.

Я була приречена стати письменницею, — писала в одному зі своїх оповідань Наталя Кравченко, яка стала підписувати свої книги Тала Тишко, — в юні роки я переживала моменти людської повноцінності лише тоді, коли хвалили мої шкільні твори, які в мене були кращі, ніж у відмінника Сашка Половця (ім’я змінено). Мої підліткові страждання об’єктивно не були аж такі страшні. В мене були добрі батьки (дай їм, Боже, здоров’я!) чудова бабуся (мир її праху). А на курсах англійської мови в мене був кавалер Сеня, з яким після занять ми гуляли містом. Але у школі в гурті однокласників чомусь склалося так, що я була порожнім місцем, від чого дуже страждала. Навіть коли мені батьки купували класні шмотки, цього ніхто не помічав, коли в інших помічали та обговорювали кожні нові черевики та нову зачіску. І я не могла поділитись із Сенею про те. Навпаки, розповідала йому, що мені у школі всі заздрять.

— Ти чула, наша Талка Кравченко книгу написала?

— Вона тепер Губченко.

— А книжку вона підписала іще якимось іншим прізвищем. Але з нею було велике інтерв’ю в газеті, де була її світлина, моя мати її відразу впізнала.

— Мало того, її книжка про нашу школу.

— Треба купити! А де вона продається?

— Ой, треба їй подзвонити. В тебе є її телефон?

Чимало книжок Тали Тишко купили саме її колишні однокласники. Щоправда, дехто шкодував гроші, казав, прочитаєш, даси мені. Але побачитись колишнім однокласникам завжди проблематично. І ті, кому стало цікаво прочитати, що ж написала у своїй книзі Тала Кравченко, були змушені купити її книжку «Шкільні страждання». Комусь сподобалося, комусь не дуже, але факт написання книжки дівчинкою, на яку в класі уваги ніхто не звертав, справив враження на всіх.

І ось зустріч однокласників у великому помешканні одного з них неподалік від школи. Тут вони збиралися ще у шкільні роки, що посилює відчуття ностальгії, яке приємно лоскоче відчуття ще не старих, але зрілих чоловіків і жінок.

— Якими ми були молодими й гарними тоді, — вимовляє чи не кожен другий, ніби напрошуючись на комплімент: ти мало змінився (змінилась) відтоді.

Прийшла й Тала Кравченко. Прийшла — і на деякий час стала зіркою. Однокласники, хто, звичайно, не забув узяти з собою, дають Талі книжку, аби вона підписала. Тала посміхається, підписує книжки, використовуючи шкільні прізвиська своїх однокласників.

Сіли за стіл, почалася невимушена розмова. І от із запізненням прийшов хлопець, який був у класі «першим коханням», який уже давно таким не є. Але тут, у колі колишніх шкільних друзів він готовий розпушити хвоста і отримати трохи давніх лаврів. І перша, до кого він підходить, це Тала Кравченко.

— Привіт, Тала Тишко! Я завжди був закоханий в тебе. Це ти не звертала на мене уваги!

То ж за столом розмова знову пішла про книгу Тали Тишко «Шкільні страждання». Авторка з радістю бачить, що однокласники не лише купили цю книгу, а й прочитали її. А дехто й купив її іншу книгу, де вже про інше. І хтось каже, що ця книга в неї краще, глибше, серйозніше, бо що таке школа? Закінчили й розбіглися. Тала заперечує. Школа — це головне. Шкільних травм позбутися неможливо. Школу не можна закінчити. А вірніше, лише одиницям таланить закінчити школу в цьому сенсі.

Але ж от однокласники наговорилися про школу й забалакали про інше. Тала тепер може втрутитися в розмову. Їй дають слово, їй не затикають рота, як це було у школі. Але письменниці більше не щастить повернути розмову в річище обговорення її книжок. Її слухають, коли вона каже про інше. А варто їй вимовити: «А от я у своїй книзі…», як течія розмови зносить камінчик її зауваги у безвість і зупиняється на чужих камінчиках. Знову те саме. Знову неувага.

До речі, так воно не лише у колі однокласників. Скажуть два слова: молодець, усе так, як у реальному житті. А потім говорять про інше. Пишеш для них, пишеш! Скільки це зусиль, скільки часу, скільки разів перечитуєш написане, скільки відчаю, що ти нездара, що графоманка, і от нарешті щось вийшло. А вони це прочитали за півгодини, а висловили думку за кілька секунд! Невже вони не розуміють, що, якби то була така графоманія, як у багатьох інших, вони взагалі не читали би того, викинули би книгу на сміття, дарма що заплатили за неї свої кревні… Ось вона, письменницька доля. Ще сумніша, ніж кухарська. Їдять довше, ніж читають…

За столом саме почали обговорювати, хто що їв під час туристичних подорожей в різні краї. Це зайняло значно більше часу, ніж обговорення прочитаних книжок.