Анотація

Літній вечір, дорога в Альпах, автобус їде на значній швидкості. У ньому вихователька і четверо підлітків-інклюзивників: нетямуща Поліна, яка бавиться з плюшевим песиком, вважаючи, що він живий і може нажбурити їй на сукню, хтивий мрійник Б’єро, який не оминає жодної дівиці-молодиці, хворобливо запальний шанувальник музики Гун. І нарешті Люк, який добряче непокоїться й панікує через міністра.

Віднедавна цей хлопець брав активну участь у дискусійному форумі. Під чужим іменем він дещо радив міністру, що й спричинило контраверсійну реформу системи охорони здоров’я. Медіа затялися викрити віртуального гуру, який морочив і пошив у дурні посадовця. Тепер Люк має терміново знищити докази свого шахрайства.

Та чи вдасться це йому?

Це комічна і поетична епопея, кусюча сатира про сучасний світ, одержимий ідеєю вічного шоу.

Усі права застережені. Жодну частину цього видання не можна перевидавати, перекладати, зберігати в пошукових системах або передавати у будь-якій формі та будь-яким засобом (електронним, механічним, фотокопіюванням або іншим) без попередньої письмової згоди на це ТОВ «Видавництво Анетти Антоненко».

ISBN 978-617-7654-51-2

© Editions Grasset & Fasquelle, 2018

© Євгенія Кононенко, український переклад, 2021

© «Видавництво Анетти Антоненко», 2021

Томас Сандоз

Прогулянка пропащих

Прогулянка пропащих

Скажи мені, яку маску ти носиш,

і я скажу, яке твоє обличчя.

Хуліо Кортасар «Виграші»

Довіра рідко буває надійнішою за мильну бульбашку. Що ліпше знаєш суть речей, то більше довіряєш цьому афоризму. А втім, уже не маю бажання гратися словами.

Червневого вечора ми бадьоро сунемо на північ. Моє спеціальне сидіння надійно прикручене ремінцями до підлоги службового мікроавтобуса. Юлія, наша вихователька, уважно стежить за дорогою. Поряд із нею Поліна нахилилась уперед, жмакає край своєї футболки. На лавці поряд зі мною Гун і Б’єро сваряться щодо наплічника з черепашкою Ніндзя, який втулили між ними. Час від часу вони обертаються до мене, кидаючи тяжкі гнівні погляди. Через те, що я забув свої ортопедичні шкарпетки, ми всі мусили піти з дня народження Стіві раніше, ніж збиралися. Ми могли пробути в приміщенні інтернату його вітчима всі вихідні, а відчалили ще до барбекю.

Рух на дорозі щільний. Мопеди маневрують між перевантаженими мікроавтобусами, седанами та велосипедами. Утретє за півгодини радіо поширює повідомлення для тих, кому на вихідні не сидиться на місці.

Поліна вовтузиться. Їй треба в туалет.

— Уже? — гнівається Юлія. — Ми не проїхали й ста кілометрів.

Моя товаришка вся в сльозах, уся зіщулилася. Що вона може вдіяти, якщо хвороба невмолимо з’їдає її сили? Наша вихователька продовжує бурчати. Б’єро обертає до мене своє пом’яте обличчя безпритульного.

— Юйя кашляє, тіті ходять?

Нас обганяють дві вантажівки з напівпричепами з транспортної колони, чим спричинюють гучний сигнал, від якого тремтить наш мікроавтобус. За дорожніми захисними бар’єрами тягнуться сільськогосподарські ферми, вапняні кар’єри, тартаки, зарості туй, за якими парк атракціонів. По радіо журналісти переповідають події цього дня. Приміром, що міністр Охорони здоров’я переглядає психологічні форуми онлайн. Юлія додає звук. Усе це можна було б вважати анекдотичним і сміховинним, комедією, якби не той факт, що психологи під впливом політичних прес-конференцій, як виявилося, відстежили зв’язок між цим випадком і раптовою пропозицією впровадити MediCare+, пакет заходів, спрямованих на скорочення витрат на охорону здоров’я. Базувати національну політику на віртуальному просторі, де пліткують користувачі, захищені анонімними ніками – це надає демократії гіркуватої пікантності. Певне, медіа отримали завдання докопатися до витоків цього рішення, яке лякає тим, що спричинить величезний соціальний і економічний гармидер.

Гун ведмежим голосом підспівує віденському вальсу, і це вже занадто. Юлія дедалі дратується.

— Господи, ти можеш помовчати дві хвилини?

Звук у його плеєрі встановлено на максимумі, тож Гун чує те, що кажуть про нього, лише уривками, що не так і погано, зважаючи на його здатність абсолютно на все ображатися.

Я заплющую очі. Усе звучить по-різному — від рипу сидінь до хрипу мотора. Я ледве дихаю. Це все брехня, що було необхідно так спішно від’їздити. Я не потребував тих ортопедичних шкарпеток. Це все вигадка. Я їх обдурив, бо не знайшов ліпшого рішення, і досі ще не маю його. Я сказав усе лише тому, що мені потрібно повернутися до Кастеля.

Доля нам сприяє. У полі зору між клумбами та водоймою, де можна кататися на катамарані, вимальовується автостоянка, де ми можемо зупинитися, поки Поліна не насцяла у свої легінси. Через кілька секунд Юлія припарковує наш мікроавтобус на місці для інвалідів. Б’єро виходить перший і починає стрибати й верещати, як порося, якого от-от заб’ють. Поліна приєднується до нього.

— Тільки не розбігайтеся! — гавкає Юлія. — Гуне, відв’яжи це крісло, поки я витягну пандус.

Було б значно простіше, якби я обв’язав ноги і сперся б на милиці, але річ у тім, що я швидко втомлююсь. Гун витягає свої кілограми із заднього сидіння і починає розв’язувати пояс безпеки. Це йому не дуже вдається, оскільки однією рукою він притримує свої зелені окуляри, щоб ті не впали з носа. Тим часом Поліна ненароком штовхає Б’єро, який падає на живіт. Його куртка канаркового кольору здувається, як повітряна куля, яку занесло кудись далеко від належного місця.

Юлія здіймає руки до неба.

— Усі ви просто ватага недоумків!

Буржуазне подружжя років п’ятдесяти, яке опиняється поблизу, розглядає нашу виховательку і кривить обличчя на знак виняткового несхвалення. Б’єро підводиться й утирає обличчя.

— Я забив собі носа, Юйя. Я так страждаю!

— Годі. Не зважай! А ти, Гуне, збери свої сили!

Йому бракує не снаги, а чогось зовсім іншого. У Гуна статура підлітка, але сили борця сумо в зеніті слави. Починається одна з його улюблених польок, тож він розслабляється і плутає ремінці. Я утримуюсь від будь-яких коментарів. Цей день іще не закінчився, тож ліпше бути напоготові.

Скоро наш маленький загін прямує до будівлі, в якій розміщуються крамниці, бістро, млинцева, їдальня й туалет. Юлія штовхає моє крісло, Поліна крокує прямо перед нами, ризикуючи поранити собі сухожилки на п’ятах об мої нерухомі ноги. Ми поспішаємо, бо Б’єро щойно показав язика водієві вантажівки, який, сидячи на складаному стільчику біля своєї сорокатоннки спокійно їв з алюмінієвого казанка.

Ми біля входу. Через мене ми маємо проходити тамбуром, який відчиняють електронною кнопкою на стіні. Сам я не дам собі ради. Б’єро суне через загальний вхід. Він розганяється і змушує вхідні двері крутитися тричі, не переймаючись тим, що в ліпшому випадку можуть не впустити інших відвідувачів, в гіршому гільйотинувати їх. Це не подобається Юлії:

— Облиш цей дебілізм! Зупини це, Гос-поди! Я казала, що ми маємо пересуватися групою чи ні? Бо інакше замкну тебе в машині.

Вона підкріплює свою погрозу жестом, ніби от-от зацідить в обличчя. Це поганий хід, бо те саме подружжя, яке трапилося нам раніше, знову поряд. Цього разу Юлію розгледіли в найменших деталях: шпилька у волоссі, джинсова сорочка, широкий пояс, вишивка на штанах, кеди Конверс. У них склався ідеальний фоторобот.

— Нумо, хутчій, — продовжує наша наставниця, рішуче штовхаючи моє крісло.

Величезні екрани на бетонних стінах у холі повідомляють прогноз погоди, ситуацію на дорогах і рекламують жертя. Більшість коротких повідомлень, які нескінченно йдуть одне за одним, стосуються полеміки про MediCare+. Зазвичай усе це нудотні варіації по ключових питаннях дебатів. Хто ж є сірим кардиналом міністра? Навіщо так поспішати? Що можна зберегти з нинішніх досягнень соціального страхування?

Юлія сповільнила рух, чим я скористався, щоб спитати її:

— Тобі все це цікаво?

— Ще й як! Уяви, які наслідки може мати вся ця маячня? Вони наїжджають на всіх, починаючи з тих, хто отримує допомогу. От побачиш, вони покінчать із усією цією халявою. Навіть у Кастелі можна буде перебувати лише короткий час. А далі й узагалі заборонять його відвідувати. Так, я хочу знати про це більше. А ти?

Наразі про тих, із ким я пов’язаний, про те, що вони мають відчувати, почувши ім’я доктора Гудлака у зв’язку з цією аферою. Що вони переживуть, якщо випадково докопаються, як я виглядаю.

Б’єро захопився мультиком «Том і Джері», що транслюють по телевізору, який ще й прикрашено величезними мишачими вухами. Б’єро розвалився на горі подушок у куточку для малюків, звідки вмить втекли всі діти, які там були.

Тим часом Юлія пхається зі мною до жіночого туалету. Поліна замикається в кабінці. Я зіщулююсь у своєму кріслі, намагаюся стримати свої конвульсії. Я нічого не можу вдіяти.

— Юліє, я хочу почекати на вулиці.

— Це небезпечно, — відповідає наша старша по групі, схилившись над дзеркалом біля умивальника, щоб вичавити якісь вугрі на обличчі.

Я посміююсь. Чи є бодай якась небезпека, що хтось забере мене до себе? Хіба що якась фірма, яка торгує м’ясом для котів, повважає мене достатньо вгодованим. Тому поки Поліна не зробить всі свої справи, мені лишається тільки поширювати силою духу хвилі співчуття до власної персони. Утім ніхто мені не співчуває. Я схожий на ляльку, яку облили кип’ятком, рожеву, зморшкувату, одутлу, яка вся тремтить. Я є живою рекламою презервативів на один євро, яка висить прямо в мене над головою.

Цю автостоянку розплановано так, що відвідувачі туалету змушені проходити через булочну 24/6, а також через магазинчик харчових продуктів і крамничку сувенірів. На виході з цього барвистого лабіринту Поліна помічає плюшевого сенбернара, виготовленого з м’якої вовни. Вона сідає по-турецьки й починає гойдати того пса. На неї також покрикує Юлія, каже, що їй уже тринадцять років, погрожує їй якоюсь дурнею. Вона також нахиляється, щоб відчистити ворсинки від її рук. На нас із незворушним обличчям грізно глянула касирка, поклавши лікті на край згорнутого килима. Я виказую своє нетерпіння, тоді як Гун саме закінчує розглядати вітрину з дисками. Нарешті Поліна здається і погоджується поставити тварину назад на полицю.

Тим часом Юлія бере з холодильника дві пляшечки з негазованою водою — добрий спосіб потім не ділитися з нами, бо всі ми любимо газовану.

Ми вже збираємося покинути торговельну зону, аж раптом нам перекриває дорогу потужний сигнал тривоги. Це все через Поліну. Вмить матеріалізуються двоє охоронців. На них уніформа героїв із фільмів-катастроф, та ще й із дубинками. Домовлятися з такими — справа не проста, бо, хоча й їхні м’язи дуже розвинені, про їхні мізки цього не скажеш. Я знайомий і хлопчиками-дебільчиками, які вигравали в них у доміно. Юлія, яка на всіх кричить, перед ними замовкає. Вона десять разів поспіль перепрошує, і мені дуже сумно бачити її такою розгубленою, і щоб змусити їх повірити, що ми неповносправні, я аж мимохіть висунув язика. Ті чуваки лишаються незворушними, а Юлія скидає з обличчя недавню маску й починає відчайдушно лаятися з ними. Тон підвищується, касирка приєднується до «розмови», Гун починає тупотіти ногами, а Юлія врешті платить за плюшеву іграшку і штраф за крадіжку з вітрини.

А тим часом Б’єро зник із куточка для малюків.

— Господи, куди він подівся, хтось знає?

Ми всі чимдуж сунемо до мікроавтобуса. Там ні душі. Ми вертаємося назад, сунемо до зони іграшок, деремо горлянки. Сили охорони, розміщені за скляною вітриною автостоянки, не зводять з нас очей. Їхні постаті однозначно дають нам зрозуміти, що ці хлопці не допомагатимуть нам. Ми огинаємо клумби, а потім, уже в іншому напрямку, пандус навколо паркування.

І раптом Гун червоніє, як Тарзан, показуючи двоповерховий автомобіль із німецькими номерами й пальмами, намальованими на кузові, який набирає швидкість, збираючись виїздити на трасу. На задньому сидінні знайомий силует.

Юлія хвацько вживає весь свій кризовий вокабуляр, а потім раптом штовхає мене до нашої машини.

— Треба його наздогнати, гайда!

Цього разу нема часу ладнати мою амуніцію. Гун лягає на сидінні. Поліна чіпляється за бардачок, а Юлія переходить одразу з першої на третю швидкість.

Це справжня погоня. Наша вихователька намагається стишити реготання Гуна.

— Замовкни! Заважаєш!

Скоро ми сягаємо швидкості Фольксвагена — 145 кілометрів на годину. Ми нібито потрапили у «Форсаж», хіба що сирени, які звучать дедалі гучніше, є справжніми, а ми не такі фотогенічні, як кліка Дона Торетто. Я вовтужуся на своєму сидінні. За нами дедалі ближче поліцейська машина з мигавкою. Із гучномовця на даху автівки звучать речення в наказовій усіма можливими мовами.

— Тільки цього бракувало... — гикає Юлія.

Машина різко й відважно об’їжджає нас, змушуючи раптово загальмувати. Виходять двоє поліцейських, руки на шабельтасі. Вони ще страшніші за охоронців на автозаправці.

Щоб опиратися згубному вихору машин, які проїздять за кілька сантиметрів від них, вони рухаються на зігнутих ногах, наче ковбої. Перший прямує до нас з одного боку, другий з іншого.

Юлія добряче перелякана. Не може пояснити причини своєї неуважності на дорозі. Її диплом виховательки під загрозою, як і її водійські права. Вона вирішує визнати свою дурість, що не потребує додаткових обґрунтувань чи роз’яснень. Не вилазячи з мікроавтобуса, вона дмухає на етилометр найновішої моделі й підписує кіпи документів, які їй пхають у вікно.

Я дивлюсь на спокійних методичних поліцейських. Вони вже не раз підбирали шматки мопедів-порушників біля парапетів мостів, їх учили шукати наркоманів, які помирають в кюветах, вони вміють стримувати почуття, коли одягають наручники на батьків-ґвалтівників. Проте, думав я, як довго вони протрималися б у Кастелі, де грайлива анархія виграє у правил всі ігри поза правилами.

Давши Юлії батьківську пораду відновити наклейку «Транспорт для перевезення осіб з обмеженими можливостями» на задньому склі автомобіля, яка, згідно з баченням поліцейських, є недостатньо розбірливою, ці хлопці врешті відпускають нас. Наша водійка так міцно стискає кермо, що суглоби її пальців біліють. Я дивлюся на неї зі свого місця збентежений, як і вона. Ми втратили безцінні хвилини. І далі втрачаємо, бо поліція, однозначно занепокоєна нашим майбутнім і щедро наданим гарантійним обслуговуванням, супроводжує нас кілька кілометрів, заважаючи Юлії їхати хутко.

Нарешті ми можемо знову їхати на максимально дозволеній швидкості. Ми заглиблюємося в тунелі, прорізані в гірському масиві, який налічує безліч вершин із вічними снігами. Освітлення спричинює стробоскопічний ефект хворого, який лежить на ношах у коридорі швидкої допомоги. Моє віддзеркалення у склі зовсім не те, що було раніше.

Мамі не було й двадцяти років, коли мене зачали. Вона тільки-но зустріла тата, клієнта готелю, який тримали її батьки. Як свідчить їхній альбом світлин, вони були божевільно щасливі тим інтенсивним щастям, яке живить найчарівніші плани на майбутнє.

Мені ніхто ніколи не розповідав, хто був за кермом, коли вони їхали за містом і пропустили поворот. Вони поверталися з конфірмації своєї далекої родички. Машина двічі перекинулася, перш ніж зупинитися перед бар’єром стримування. Мама була на восьмому місяці вагітності, і той шок спровокував пологи.

Не переймаючись своєю порізаною розбитим склом рукою, тато пішов шукати допомогу. Коли прибула швидка допомога, половина мого скривавленого тіла була в цьому лайні, а половина ще в тілі мами. А пуповина стискала мою шию.

Згубна втома не забарилася, і слабкій ніжності мами до мене настав кінець. Я ставав занадто вагомим, занадто важким, занадто неймовірним, а тато натомість отримав місце. Мама одужала, коли мені виповнилося сім. Мене вже можна було віддавати до інтернату. Поки ми чекали таксі, яке мало відвезти мене до Кастеля, вона відшкрябувала нігтем наклейку на поштовій скриньці. Того ж тижня вона віднесла мої іграшки до ігротеки й перефарбувала стіни в помешканні.

Ми приїздимо до зони відпочинку. Юлія каже сама до себе, що варто було б тут огледітися. Вона відважно пригальмовує, збиває бар’єр і поціляє у простір майданчика, ліворуч від якого перекривлені гойдалки, а праворуч публічний клозет, цікавий хіба що мікробіологам.

Знайшовся! Б’єро сидить на перевернутому сміттєвому баку, не зважаючи на пахощі й на недоїдки, які обліпили його черевики. Схоже, він підраховує, скільки в нього пальців.

Юлія вибігає з автобуса. А ми зі своїх місць бачимо, як вона на якусь мить обнімає нашого втікача, а потім починає трусити його як сливове дерево. А Гун витягає затички з вух, щоб послухати.

— Добрі тата й мами в тій машині, — кислим голосом пояснює Б’єро.

— Б’єро, — картає його Юлія, — так не роблять!

— У них є телевізор. Вони люблять мене.

Юлія продовжує лаяти Б’єро, не зважаючи на погляди випадкових свідків.

Ми знову їдемо. Протягом кількох кілометрів, час, за який Гун обрав собі інший плейлист, самі лише бурчання Юлії є контрапунктом до дзижчання мотора. Присоромлений Б’єро грається зі шнурками свого спортивного костюма. Поліна шукає способу натягти на свого пса пояс безпеки.

За вікном знову пролітають ферми й заводи, які відділяють від траси житлові будинки. У мене перед очима імла. Останні події мене розтривожили. Ми ледь уникли катастрофи. Я намагаюся осягнути різницю між відповідальністю й виною.

Ми проїздимо кемпінг, захищений напівпрозорими антишумовими завісами. Я уявляю людей, які зібралися навколо складаного столу, дим над жаровнею, запалені ліхтарі. Думав про інтернатських, яких не запросили до Стіві, і тут ми раптом повертаємося до Кастеля. Вони, певне, саме зараз із гучним криком домовляються з Нонно, іншим вихователем, який чергує цими вихідними, яку програму переглядатимуть по телебаченню, «Життя Зоопарку» чи «Форт Буайяр».

Нас десь три десятка, тих, хто мешкає в Кастелі, панському будинку, який стоїть посеред великого парку на краю міста. Удень ми розходимося згідно з нашими можливостями навчатися до шкільних класів, розміщених у прибудові до давнішої споруди. Туди веде коридор, який починається від секретаріату й кабінету директорки, безлітньої жінки, яка тримає заклад залізними руками. Коли ми не вчимося, то утворюємо мішані бригади, в які потрапили згідно з нашими «особливими освітніми потребами»: шість або сім тяжких випадків і слухняніші вихованці. Коали й Гепарди сплять на третьому поверсі, Метелики, до яких належу я, на другому.

Опівдні приходящі учні обідають з нами в шкільній їдальні на критій терасі, яка є збереженим у первісному вигляді свідченням буржуазного минулого цього будинку. Це добрі моменти, гучні й нечупарні, як воно й має бути. Цю стратегію застосовано, щоб дати можливість ще молодим вихователям збігати додому й приділити увагу своїм дітям, а старшим — влаштувати сієсту, подрімати на диванах в актовому залі.

Кастель — він наче вулик. Одні прибувають, інші від’їздять, а деякі замешкують там тривалий час. Найстарші з нас відвідують центри особливої освіти, де їх навчають основам корисних професій. Найметикуватіші намагаються опанувати якесь ремесло, ключик до іншого життя. Щовечора вони повертаються, чекаючи, що фінансова незалежність відкриє їм нові горизонти. Ну а ті, хто уперто нічого не кумекає в садівництві, хто завжди щось собі поранить на кухні, і ті, кого підозрюють у тому, що вони здатні перепродувати крадене з майстерні, — ті отримують право мешкати в цих апартаментах під захистом Фундації Тремплін. За кілька місяців вони виучуються класти рекламу в конверти й бути залежними від «Двох поліцейських на пляжі» та «Шлюбу твоєї мрії».

Загалом у Кастелі відбувається багато всього. Нові обличчя, свіжі й зрілі, запрошують нас до нашого щоденного життя, перед тим, як зникнути так само швидко, як і з’явилися. І так завжди. У нас дуже щільний графік, як у якихось фінансових директорів. Між трудотерапією, фізіотерапією, логопедом, розтяжками, різними оглядами часу в нас лишається обмаль.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.