Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2021

ISBN 978-617-12-8961-1 (epub)

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Електронна версія зроблена за виданням:

Дизайнер обкладинки Юлія Дзекунова

Гуменюк Н.

Г94 Плач пересмішниці : роман / Надія Гуменюк. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2021. — 256 с.

ISBN 978-617-12-8843-0

Переламні 1990-ті. Юність Нори була сповнена випробувань: зрада батька, безробіття матері, оманливе кохання, бідність, пастка, в яку її заманили торговці живим товаром. Розум та наполегливість допомогли Норі не просто вижити, але й прибрати до рук бізнес чоловікової родини і стати залізною Норою. Несподівана зустріч з атовцем Левком збурила в пам’яті Нори болючий спогад. Бо тоді, у боротьбі за найвигідніше місце під сонцем, жінка втратила щось значно важливіше… Що поєднує впливову бізнесвумен із простим хлопцем-атовцем? І чому Норі так боляче і водночас так хочеться зазирнути в його очі?..

УДК 821.161.2

© Лис Н. П., 2021

© DepositPhotos.com / KrisCole, обкладинка, 2021

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2021

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2021

Від недостатньої поваги до себе скоюється стільки ж гріхів, скільки від надмірної до себе поваги.

Монтень

Бажання того, чого в нас немає, заважає користатися тим, що в нас є.

Монтень

Сойка — лісовий птах родини воронових. Розумові здібності виходять за рамки інстинкту. Може наслідувати голоси і навіть говорити людською мовою. Звідси друга назва — пересмішниця.

З довідника

I. ТРОЯНДА НА АВТОСТРАДІ

1

Хрипкуватий бас вкотився у сон і розколошкав, розметав його, як буревій суху солому. Левко здригнувся, інстинктивно засунув руку під подушку, затис у ній рукоятку «Форта» і зірвався з дерев’яного лежака. Тривога застугоніла у скронях, блискавично розтеклася судинами, загострила всі відчуття. Сторожко прислухався. Знадвору до веранди просочувався дим. Горіло, схоже, далеко, бо ніздрі ледь уловлювали гіркуватий запах. А басовитий розкотистий звук то сильнішав, то слабшав, то піднімався, то опускався, ніби десь один за одним відлунювали вибухи. Що це? Гармата? Міни? Снаряди? Чи, може, літак, бо гуркоче таки угорі?

Ледве вгамував дрож, що прокотилася тілом, роззирнувся у темряві, намацав поглядом обрис літрового слоїка з абрикосовим компотом на тумбочці, полегшено зітхнув і лівою долонею дав сам собі добрячого запотиличника: «Спиш ти, Леве, як заєць під кущем. А як спиться, так і сниться… Звідки тут узятися гарматі чи снарядам? Та й хто б це пропустив ворожий бомбардувальник на мирну територію?»

Обережно відсунув фланелеву фіранку на квадратній шибці веранди. На темному склі відразу ж істерично задзижчала розбуджена пара мух, у повітря загрозливо здійнялася розтривожена оса, що заночувала біля надкушеної Славчиком папірівки і тепер, вочевидь, збиралася стояти на смерть за свій солодкий трофей. А протяжний звук, що розбудив Левка, вже віддалявся, затихав — десь там, угорі, над волоським горіхом, що однією половиною широкої крони накрив невеличке подвір’я, а другою — цю прибудовану до старенької хати-«врем’янки» дерев’яну веранду з вузьким лежаком, на якому і літував Левко. Здалося, то чиєсь сердите старече буркотіння луною покотилося попід небесами. Ось воно стишилось, трохи подобрішало і зрештою навпростець понад садом мирно пошамкотіло собі за обрій.

«Береться на грозу», — подумав Левко, позіхаючи і знову вмощуючись на подушці. Воно б і добре, щоб нарешті задощило. Але то ще бабця надвоє ворожила. За останній тиждень злива вже двічі накривала навколишні села, у деяких навіть городину градом побила, підвали позаливала, дахи подірявила, а розпечене місто обминала, наче воно зачароване. Ось і тепер: десь поблискує, погримує, лякає та спати заважає, проте хмар як не було вдень, так і тепер немає, он навіть місяць просовує крізь горіхову крону свого цікавого жовтого писка, якого нíчим прикрити.

Задрімати вже не вдалося. Сон пропав, наче його отой піднебесний буркотун украв, у торбу вкинув та й покотив за собою невідь-куди. Дражливий запах диму ставав усе відчутнішим, їдкішим. Левко підвівся, одягнув штани, намацав пальцями ніг пляжні в’єтнамки і вийшов у двір. Намірився вибратися з-під лапатої горіхової тіні. І саме тієї миті не на небі, а вже на землі, десь за садком, знову голосно гримнуло. Вибух не дуже потужний, але це таки вибух — він не міг помилитися. Хвилина тиші і раптом — ніби сама ніч схарапудилася, залементувала, пронизливо і безладно забомкала. За мить те панічне бомкання перейшло у ритмічні удари. Хтось щосили, з рівними короткими інтервалами, гатив і гатив залізним бомкалом об латунну грушу дзвона.

Левко інстинктивно впав на землю, перекотився через плече й усім тілом притиснувся до надщербленої бруківки подвір’я. Дзвін ще трохи побомкав і почав стихати, ніби також віддалявся. Здавалося, що ніч вихоплювала з наелектризованого повітря загублені ним звуки, хутко загортала їх у клапті густого туману, що поповзком стелився по землі, й похапцем ховала — у травах, на грядках городини, під кущами і деревами, що непорушно бовваніли в імлі, як древні кам’яні статуї.

Сіра завіса, що ледь прикривала білі підколінки яблунь (Марійка намалювала їх вапном ще напровесні), почала підійматися вище і вище. А за нею, десь далеко за садком, затанцювали червоні язики полум’я. Вони підскочили мало не до неба, проте хутко опустилися, заховалися, здавалося, навіть пригасли. І тільки дим не зникав — сотався догори, стелився над землею, змішувався з туманом. Та їдуча суміш уперто повзла до міста. Ось уже й зависла над подвір’ям, на якому, як розтривожений боцюн, стояв Левко — худорлявий, цибатий, засмаглий, з розкуйовдженим чорним чубом, у камуфляжних штанях і гумових капцях-в’єтнамках.

«Це ж треба, — подумав, — вогонь раптово шуганув і хутко опустився, а диму від нього стільки, ніби справжня хімічна атака розпочалася. І цей вибух… Він таки був!»

Левко повернувся до веранди, похапцем одягнув і заправив у штани футболку, кинув під неї фортівського малюка-дев’ятку (про всяк випадок!) і вибіг на стежку, що через садок вела до вузьких смужок городів, розміщених відразу за дорогою, далі виводила до пустирища, а тоді вже до пагорба, прозваного в народі Панською горою. На пагорбі, над обмілілим, зарослим татарським зіллям та очеретом ставком, ще донедавна височів головний будинок колишнього маєтку. Пустирище — чималий шмат нейтральної території між передмістям, де Левко вже другий рік поспіль винаймав допотопну дерев’яну «врем’янку», і селом, яке вперто наближалося до міста.

Горіло десь там, і Левко здогадувався, що саме. А коли здогад перейшов у впевненість, аж застогнав. Ця пожежа злякала його не менше, ніж колись перший вибух замаскованої біля бузинового куща міни — тоді він пройшов усього-на-всього за якихось пів метра від неї і не зачепив, не наступив, ніби хтось узяв його за руку і провів повз ту смертельну пастку. Його провів, а хлопця, який ішов за кілька метрів за ним, — ні. Левко навіть імені його не знав, але цей спогад не раз хапав його за серце, особливо в перші місяці. Якби він тоді ступив на пів метра лівіше… Якби… Той хлопець залишився б живим, вони просто помінялися б ролями, точніше — життями.

Під гумовими підошвами в’єтнамок гидко чвакнуло, голі пальці ввійшли у щось пухнасте й липке. Левко послизнувся і з розгону ледь не розтягнувся на стежці. Присвітив ліхтариком: посеред калюжі густої темної крові — великий обезголовлений припутень із розпростертими сірими крильми. Голівка, відрубана якраз по білому шийному «комірцеві», яким означені ці птахи, лежить окремо, й осклянілі застиглі очі дивляться просто на нього. Просто на нього… Чи у нього?..

Господи! Знову… Знову голуб… І знову це видиво, яке він ніяк не може вирвати, витравити зі своєї пам’яті. Хоче — і не може. Намагається, а воно не зникає.

…Він сидів на невеличкому, майже крихітному виступі, на сяк-так видряпаному каскою посеред сланцевої тверді дашку, майже під верхівкою двохсотметрового чорного конуса. Від похилої поверхні терикону йшов нестерпний запах пересмаженої на сонці відпрацьованої породи і людських випорожнень. Ніде заховатися ні від сонця, ні від куль. Четвертий день без крихти в роті і вже другий без води. І раптом — голуб… Дурненький, наївний, довірливий сірий припутень з білим, як у чемної школярки, «комірцем» на шиї… Чого він прилетів у це пекло? Чого підійшов так близько? Хто його послав? Навіщо? Щоб обміняти вільне пташине життя на життя вмираючого від голоду і спраги напівпритомного хлопця?

— Гулі-гулі, дурненький… Гулі-гулі, сіренький…

Крові було мало, зовсім-зовсім мало. Може, зо дві чи три ложки. Не більше. Чи йому так здалося? Вона не могла вгамувати спрагу, що мучила Левка ще з учорашнього дня. Але впала на пересохлий, отерплий і розпухлий язик, як цілюща роса, і змусила ожити, зарухатися у жилах кров людську.

Якби не припутень… Якби не його краплі крові…

Гулі-гулі, дурненький… Гулі-гулі, сіренький… Гулі-гулі, янголе-спасителю…

Левко раптом знову відчув у роті той солодкувато-нудотний присмак. Замлоїло, спазмувало шлунок, до горла підступив щойно випитий абрикосовий компот. Світ хитнувся, і стежка з червоною калюжею (але ж це неможливо, щоб стільки крові з одного птаха!) почала горбатитися, перевертатися, ніби хотіла скинути Левка із себе, як норовливий дикий скакун невправного вершника. Ухопився за щось високе і шорстке. В долоні вп’ялися дрібні колючки. На спину закапотіли холодні краплі, аж дрижаки пробіглися від маківки до п’ят.

«Звідки? — майнуло в голові. — Дощу ж немає». Здригнувся, підвів погляд — над ним нахилився сонях на міцному і прямому, як жердина, стеблі. Розтривожений спочатку громом і вибухом, а потім поштовхом людського тіла, стояв з опущеним великим жовтим диском і скрапував росу — не знав, мабуть, у який бік повертатися, де намацати кружальце сонця, що вже скоро має пробитися до землі крізь цей безпросвітний сивий смог, але поки що ховається за темним обрієм.

За соняхом з’явилася кремезна постать у військовому плямистому однострої. Виструнчилася й завмерла. Стояла й ані руш. Стояла й дивилася на Левка. Стояла і вперто чогось чекала. Обличчя не видно, та Левко добре знає, хто це.

— Діду, і ви тут?

— Як бачиш.

— Чуєте, як дзвін бамкає? Горить. Тож мушу бігти…

— Там уже нічого гасити, Леве. Вибухнуло, спалахнуло — і нема. А ти зробив те, про що я тебе просив?

— Роблю… Роблю, що можу!

— Небагато ж ти зміг.

— Тут не все так просто…

— А там було простіше?

— Послухайте…

Він ступив крок уперед, простягнув руку, хотів торкнутися Дідового плеча. Постать не зрушила з місця, тільки хитнулася, загойдалася, видовжилася, якось непевно змахнула руками й раптом стала ще одним соняхом з двома розпростертими пообіч шорсткими листками. Від нього відділився чи то згусток туману, чи клубок сивої пари, що піднявся над землею й повільно-повільно поплив між деревами, аж поки не зник, не розчинився у повітрі.

— Діду, — тихо покликав Левко. — Діду, ви куди? Послухайте… Мені треба поговорити з вами. Дуже-дуже треба!

Тихо. Тільки роса — кап-кап з висоти соняшникового зросту на лапатий подорожник.

— Діду-у-у!

Левкові вже нічого приховувати свій голос. Закричав так, аж на веранді шибки задзеленчали. Але почути його — нікому. І від того з’явився страх, дикий, пронизливий і липкий, як ота темна голубина кров під ногами. Страх спазмує гортань, паралізує тіло і переходить у розпач.

— Діду-у-у! Ви де?!

— Де-е-е?.. Де-е-е?.. — передражнив хтось у саду.

Блискавка спалахує у голові, на мить розсуває й проганяє туман, що пробрався вже було й у неї, висвітлює ще одну картинку, закарбовану в мозку. Левко знає, де Дід. Добре знає. Але щось змушує його знову і знову гукати, кликати, кричати, надривати голос і серце, що вже не вміщається у грудях й ось-ось може вирватися з них.

— Діду-у-у!

— У-у-у… У-у-у… У-у-у… — відлунює сонях і знову бризкає на хлопця холодними краплями впереміш із жовтим пилком.

Левко підхопився й побіг за дзвоном, що вже відкотився й ледь-ледь пробивався крізь імлисту стіну, але ритмічно бомкав і бомкав у його голові. А може, його й не було ніде, крім Левкової голови? Може, лише у ній одній він і озивався, як це вже було не раз? Хтозна. Запитати б когось, та нікого поруч нема. Нікого!

***

Ну ось і «нейтральна» територія пустирища. Ось і плеската Панська гора, точніше, гірка над ставком. Розвалені вщент стіни, розкидана від вибуху цегла — і нова, недавно покладена, і давня-прадавня, що простояла тут понад століття, навіть світову війну пережила, а тепер… Обвуглені крокви чорніють аж на поверхні затягнутої жабуринням водойми. Не дивно, що вогонь так хутко опустився до землі: будинок тільки-но збиралися накрити, тож даху ще не було, цегла не горить, а голі соснові крокви, висушені літнім сонцем, спалахнули, як солома, й нема.

Ген від села до зруйнованої будівлі біжать кілька чоловіків. Їхні силуети у місячній підсвітці нагадують чорних граків, які незграбно розмахують крильми. Ймовірно, людей обходить не так будинок, як вогонь навколо нього. Дім уже не врятувати, не поставити на місце, та й, відверто кажучи, не дуже він селян цікавив. А от палаюча суха трава з кущиками деревію, дикої ружі та пижма — то реальна загроза. Зарості голосно тріщать, жалісливо попискують, ніби червона пащека вогняного звіра пережовує їх могутніми зубами. Пережовує, а обвуглені залишки випльовує позад себе. Полум’я невисоке, та воно колом поширюється від епіцентру, сповзає з пагорба донизу, і якщо його не зупинити, вогонь дістанеться до пшеничного поля, а від нього рукою подати до сільських садиб. Тож і поспішають налякані вибухом і вогнем люди, тримаючи поперед себе хто лопату, хто відро, а хто звичайну намочену у воді галузяну мітлу. Над задимленим пустирищем — кілька дрібних пташок, що так необачно (вочевидь, за прадавньою звичкою та генетичною пам’яттю) звили собі тут гнізда.

Траву люди загасять. А на будові вже й справді нічого рятувати. Левко впав на коліна й обхопив руками голову.

— Господи! За що?

Просто перед ним почувся жалібний писк. Троє голопузих пуцьвірінків тулилися одне до одного, ворушили неопіреними крильцями і широко відкривали дзьобики. Не розуміли, мабуть, чому це їхня мати так несподівано покинула їх. А вона розпачливо літала над рухливою округлою лінією вогню, що наближалася впритул до гнізда, ніби хотіла зупинити її, загасити крильми, не підпустити до своїх дітей.

Левко обережно взяв гніздо з пташенятами в долоні, підняв над головою, щоб його побачила пташка (здається, луговий щеврик), і поніс назад, на безпечнішу територію. Чи зрозуміє мама-пташина, чи знайде і прийме своїх дітей на новому місці? Колись бабця Уляна казала, що пташки покидають свої гнізда, навіть назавжди відмовляються від них, якщо дізнаються, що люди брали до своїх рук їхні яйця або пташенят. Але чи правда це? Мабуть, старенька таким чином хотіла приструнити, зупинити малих шибеників, яких чогось як магнітом тягло до пташиних кубелець, вимощених на деревах, у лозняку та просто посеред трави. Як ще мала віднадити їх від втручання у пташине життя?

А вони ж, хоч і халамидники, і неслухи шалапутні, і босяки непосидючі, і безтолоч голопуза, але ж не гаспиди безсердечні — шкодували пташенят, не хотіли, щоб ті загинули через їхню надмірну цікавість, і щиро вірили бабусі. Тож лише на відстані, з-за куща верболозу чи з високих заростів трави спостерігали за тим, як пташка висиджує пташенят, а потім годує своє ненаситне потомство. Святий бабусин обман! Обман в ім’я спасіння пташиних душ! Не може мати просто так узяти й покинути своїх дітей лише тому, що він, Левко, переніс їх на безпечніше місце. Зрештою, це вже її справа, тієї пташки, що метається он над палаючою травою. Хай вирішує.

Нагнувся, щоб покласти тепле кубельце з пташенятами під ліщиною, на купині, оточеній калабанею. Але кущ раптом зник, замість нього розверзлася безодня. Вона потягла Левка в свої чорні глибини, як водяний крутіж легеньку тріску.

— Шо, птічку жалко? Ти диви, який сердобольний, блін! Ось зараз ми тобі крильця обсмалимо, щоб не дуже тріпотів ними. І побачимо, чи тебе хтось пожаліє. Якщо вообще знайде… «И никто не узнает, где могила моя»…

Це було останнє, що почув Левко, провалюючись кудись мимо пташиного гнізда. Хриплуватий голос, як іржавий цвях, через потилицю ввійшов у мозок, болісно колупнув його і затих.

До тями Левка привів власний кашель, що аж роздирав груди. Його, вочевидь, спровокував їдкий дим — він подразнював горло й аж вивертав бронхи. Було нестерпно холодно. Левкові здалося, що він лежить на крижині — як спіймана рибалкою і викинута на твердь риба. Задубілою рукою дістав із кишені мобілку, ввімкнув ліхтарик. Крижиною виявилася кам’яна долівка. Стіна, покрита бурим мохом, — також кам’яна. Десь високо над головою — аркоподібне склепіння, а в ньому, метрів за три, — сіруватий квадратик світла. Що це — справді вихід із підземелля чи марево, міраж?

Що б воно не було, треба йти до нього. Підвівся і пішов. Перечепився босими ногами через якусь залізяку, збив пальця й аж засичав від болю. Виявилося — то розкладна драбина, кинута під стіною. Ймовірно, він у підземеллі на Панській горі. Чув, що таке було, що слугувало воно в маєтку за погріб, де зберігалися продукти і вина, а в роки війни і за бомбосховище. Чув, але не бачив. Казали, вхід завалило під час Другої світової, коли на пагорб упала бомба. Схоже, той, хто вкинув Левка сюди, не мав наміру конче поховати його. Радше хотів залякати. Бо ж нічого не забрав, мабуть, і не обшукував. Просто оглушив, затягнув до розваленого вибухом будинку і вкинув до підвалу. Певне, таким чином хотів показати, що Левка ніхто не чіпав, що він сам сюди спустився і чи то вдарився головою об кам’яний поміст, чи задихнувся димом. А може, все-таки сподівався на його смерть?

Вибрався на поверхню, підібрав в’єтнамки, що валялися неподалік, спустився з гірки і пішов через чорне згарище. До ліщинового куща вогонь не добрався. З-під нього сторожко сяйнули два круглі очка щеврика. Зробила, отже, свій вибір мама-пташка — не покинула пташенят. Йому також доведеться вибирати: або злякатися, відступитися і здатися, або розпочати все заново, з нуля — пошук цегли, заготівлю дерева, будівельні роботи, вікна, двері… Якщо стане терпіння і сил. Якщо вдасться знову знайти підтримку і гроші. І головне — якщо вдасться перемогти монстра, жорстокого і загребущого, цинічного і лукавого, який не мечем, зате хитрістю і вогнем завойовує собі нові й нові території. Хоча хтозна, чи не пускає він у хід і свої новітні мечі.

Ця місцина не завжди була безлюдною. Колись, років понад сто тому, коли місто мало повітовий статус і займало тільки невеличку частину теперішньої території, тут шумів правічний хвойний ліс, а посеред нього хлюпотіло озеро. Ліс аж п’янив сосновим ароматом, а озеро вабило чистою, як сльоза, водою. Десь тоді на залісненому піщаному пагорбі, над самісіньким блакитним оком плеса, з’явився маєток Генрика Відовського. За переказами, він був далеким нащадком, пагінцем однієї з генеалогічних гілок легендарної королеви Бони, яка прибула на ці землі ще на початку шістнадцятого століття і після одруження із польським королем Сигізмундом І Старим додала до титулів герцогині Міланської і принцеси Неаполітанської ще й польську корону.

Генрик начебто мав слабкі легені, тож його особистий ескулап і порадив йому оселитися у сосновому лісі. Біла вілла простояла на пагорбі до 1939 року. Після приходу радянської влади вона спорожніла. Зникли не лише господарі, які змушені були спішно емігрувати, а й усе, що наповнювало будинок: меблі, килими, картини, світильники, посуд, книжки… Кажуть, дещо з панських речей ще довгенько зберігалося у колишніх комсомольських активістів, заховане подалі від людських очей. Може, й тепер зберігається у їхніх нащадків, тим паче що нині вже й приховувати не треба.

Під час Другої світової війни у маєтку Відовських розмістили військовий шпиталь, куди звідусіль звозили поранених. Потім будинок віддали в розпорядження ліксанупру, перетворили на санаторій для дітей з проблемами органів дихання, ще пізніше — на піонерський табір «Сонячний». Він працював лише влітку. За дев’ять місяців між табірними змінами неопалювана будівля покривалася зеленими візерунками цвілі, чорніла і тріскалася. В травні, перед поселенням дітей, її сяк-так білили, підфарбовували, а восени — знову те саме.

Тим часом по обидва боки старого маєтку відбувалися свої зміни: місто бурхливо урбанізувалося, розбудовувалося, забирало під нові квартали прилеглі поля, а приміське село, занесене до списку перспективних, збільшувалося і просувалося до міста. Вони наближалися одне до одного, стинаючи на своєму шляху лісові насадження. Відпочинкова зона занепала: біля облупленого будинку з мансардою залишилося десятків три старезних сосон, озеро обміліло, замулилось і перетворилося на калабаню, яку місцеві за звичкою називали озером.

Ще якийсь час маєток слугував за складське приміщення, навколо якого міцно укоренилося бур’янове царство, а в дев’яностих роках, коли колгосп ліквідували, став безхозним. Про колишню віллу, єдиний з кількох приміщень маєтку вцілілий будинок, нагадували тільки грубезні стіни з оголеною цеглою, напівкруглий фронтон, що завис у повітрі й нічого не увінчував, бо від даху і сліду не залишилось, та ще білі колонади обабіч понівечених східців, а над ними — «погризена» іржею металева арка з вилинялим написом «Сонячний».

Цей напис, що залишився від колишнього літнього табору, повернув Левка до розмови з Марійкою. Вона розповідала про Славчика, про те, що «сонячних» (так називають дітей із синдромом Дауна) народжується все більше — тільки у їхньому місті їх уже близько двох сотень. Мабуть, прискорений розвиток земної цивілізації якось напряму пов’язаний з цією генетичною аномалією, над якою ламають голови і схрещують списи науковці. За статистикою, зараз у кожного семисотого новонародженого замість сорока шести хромосом — сорок сім, і звідкіля береться ота підступна таємнича сорок сьома, ніхто до пуття пояснити не може.

В багатьох країнах такі люди адаптовані до соціуму: спілкуються, здобувають освіту, працюють. Марійка навіть вирізку з газети про голлівудського актора з синдромом Дауна зберегла. Не те що в нас… Мами, які приходять з такою малечею до дитячої лікарні, часто плачуть. А хіба вона сама не плаче? Хіба її не терзають думки про те, що буде зі Славчиком, якщо раптом (не дай боже!) з нею щось станеться? Життя таке непередбачуване, не знаєш, де посковзнешся. А в них же нікогісінько, жодного родича. Як він житиме сам? Кому потрібен такий? А її Славчик може — вона це точно знає! — багато що може, тільки підштовхнути треба, підтримати. Він же справді, як сонечко — усім готовий світити, усіх обігріти своєю довірливою усмішкою.

Наступного після тієї розмови ранку Левко крутив педалі старенького велика у село — до свого побратима Сашка Омельчука. Зупинився біля напіврозваленого маєтку, пройшовся поглядом по колонаді, над якою чипіла відірвана вітром з правого боку залізяка з написом «Сонячний», і раптом, наче блискавка, сяйнула думка: якщо відбудувати цей дім, розчистити озерце, привести до ладу закинуте пустирище… Яке б гарне місце було для таких дітей, як Славчик! Та й не лише для таких. Можна організувати гуртки, обладнати майстерню, навчати малих якогось ремесла. А якби ще й кілька коників завести… Недавно читав про жінку, яка створила у своєму місті центр іпотерапії. Вона сама колись вилікувалася верховою їздою і тепер оздоровлює нею кілька десятків дітей. Каже, що коні, окрім усього, ще й мають дуже добру енергетику. Та він і сам це знає, бо ж ріс у селі і з дитинства любив коней. Тут би і хлопці, які повернулися з війни, могли проходити реабілітацію. Чи й працювати з дітьми, що теж стало б для них своєрідною психотерапією. Он скільки їх, травмованих і фізично, і психічно, не можуть знайти місце в мирному житті, іноді чіпляються навіть за соломинку, щоб вижити. Та Левко й сам не виняток. Іноді здається: ще трохи — і вхопитися не буде за що. А тут така гарна справа. І Дід нарешті перестане докоряти, що він не виконав його наказу, нічого не зробив для його доньки і внука. Бо ж таки не зробив. Не зміг. Не зумів. І від того на серці так важко, що іноді хочеться приставити «Форта» дулом до скроні.

Поділився думками з Марійкою. Вона пообіцяла підкинути ідею батькам дітей, які стоять у поліклініці на обліку. З того і почалося. З їхніх перших внесків, з пошуків спонсорів і меценатів. Районна влада (територія належала селу) провела перемовини з міською. Начебто домовилися між собою. Газети розмістили фоторепортажі з першої толоки, яку провели батьки і волонтери. А потім… Потім щось пішло не так. Районні чиновники раптом почали відводити погляди і розводити руками: «Не положено — земля наша, а ви ж міські». Міські вдавали співчуття, скрушно зітхали: «Гарний задум… Але це не наша компетенція». А в поштовій скриньці біля Левкової «врем’янки» що не день, то нове послання.

Перше він отримав відразу після публікації репортажу з толоки і не зовсім уторопав, що й до чого. Усього два речення: «Підшукай інше місце для свого Гуінплена. Йому все одно, де сміятися». Що б це мало означати? Хто такий Гуінплен? Погуглив і дізнався: Гуінплен — головний персонаж роману Віктора Гюго «Людина, яка сміється». Хлопчика у дитинстві викрали і спотворили йому обличчя так, що на ньому назавжди застигла жахлива посмішка. Отже, натяк на Славчика.

Далі пішли листи без натяків. «Забирайся геть! Бо з підземелля маєтку хутко вилізе привид Відовського. А ти опинишся на його місці». «Контужений! Хто тобі дав право спілкуватися з дітьми? Твоє місце у психушці!» «Шкода, що тебе не грохнули там. Але це ще не пізно зробити тут»… Слідом за посланнями на подвір’ї почали з’являтися мертві припутні з відрубаними головами. Той, хто надсилав записки, вочевидь, знав про випадок на териконі. Звідки? Здається, у репортажі про це не йшлося.

Левко написав кілька заяв до поліції. З нього посміялися: «Москалів не боявся, а через якогось голуба піджилки трусяться? Може, у саду тхір завівся. Відомо, що цей маленький хижак дуже перебірливий — тушку не їсть, лише кров висмоктує. Отакий-от гурман! Чи, може, чупакабра біля тебе поселилася. Постав про всяк випадок капкан. А записочки — не зброя, вони не стріляють. Не хочеш — не читай».

Що частіше натикався на такі «поради», то більше переконувався: чутки про негласну (а може, й гласну) угоду в чиновницьких кабінетах — не фейк, і ніхто вже не збирається віддавати місце на Панській горі для реабілітаційного центру «Сонячний». Не збирається, бо воно вже переобіцяне фірмі «Аполлінер». Навіть сума визначена і всі папери підготовлені. Цікаво, який стосунок має ця назва до французького поета і художника Гійома Аполлінера?

Про фірму хіба що глухий не чув. А от бачили її одіозного власника, прозваного Тутанхамоном-Запальничкою, одиниці. У нього нібито пентхауз у Лондоні та будиночок у Швейцарії. Він часто ховається там від мирської суєти, навідується до міста свого дитинства зазвичай тоді, коли потрібно знову відхопити у когось черговий ласий шматок. Фірма загребла під себе чимало нерухомості з міського фонду — щось купляла, щось «віджимала», щось підхоплювала за копійки після вимушеного банкрутства. Лише за останні два роки до неї перекочувало з десяток ресторанів, барів, казино і маркетів.

Рекетом а-ля дев’яності це не назвеш, проте схема до банального близька і жорстока: підприємцеві пропонують суму за об’єкт, що потрапив до поля зору власника «Аполлінера». І тому вже краще не рипатися і не смикатися, бо це допоможе не більше, як танець живота приреченій мусі в павутинні. У випадку відмови — неминуча пожежа. Після неї вигоріле вщент приміщення за копійки переходить до фірми. Капітальний ремонт, сучасний дизайн — і ще одна прибуткова одиниця «Аполлінера».

Кажуть, першу частину свого прізвиська Тутанхамон-Запальничка отримав завдяки похмурій споруді офісу, яка чомусь асоціюється у містян з містичною гробницею єгипетського фараона, а другу — саме через його вогняні методи.

Левко ніколи не бачив цього чоловіка, мало що знав про нього. Та й у місті він лише другий рік. Приїхав сюди заради Марійки. Влаштувався у будівельну бригаду. Ніколи не думав, що стане будівельником, але так склалося. От заробить трохи грошей, виконає заповіт Діда, вирішить нагальні справи, а тоді можна буде і навчання продовжити.

Він би й не хотів бачити власника «Аполлінера». На біса він йому здався, той скоробагатько. Але мусив. До зустрічі з ним готувався ретельно. Навіть «Форта» купив заради неї. Ну що ж, час настав. Тепер уже відкладати не можна. У грудях так боляче, ніби там має щось розірватися. Ось-ось, зовсім скоро. Серце? Щось біля серця? Чи це готується вибухнути його лють, наповнена підвальним холодом і просочена гірким димом?

Зараз він піде до «гробниці Тутанхамона». Стоятиме під її похмурими стінами, викладеними по низу темно-сірим гранітом, а вище — чорним мармуром. І чекатиме. Дочекається, коли власник «Аполлінера» приїде до своєї піраміди і вийде з броньованої тачки. Тоді Левко перегородить йому шлях до лискучих сходів з латунними перилами, зірве з нього золоту маску (Тутанхамон мусить бути у золотій масці), погляне просто в очі і скаже… Що скаже? О, він має що сказати. Головне — подивитися в очі.

Левко повернувся і хутко пішов до передмістя. Ходьба завжди заспокоювала його. Зрештою, останнім часом це було єдине, що приводило його до тями після нервових зривів і допомагало упорядкувати думки. Попереду почулися сирени, мимо промчала червона пожежна машина, за нею викотилася біла поліцейська автівка із синюватими мигалками. Хтось, мабуть, сповістив про те, що сталося, а може, помітили дим. Левко провів машини поглядом і гірко усміхнувся: гасити нічого і розслідувати, найімовірніше, ніхто нічого не буде. Ніхто і нічого! Ще не таке горіло. І що? Тільки народне БіБіСі пошепотіло, пошамкотіло на тісненьких кухнях та й замовкло.

Вийшов на трасу. Ця автострада — головна транспортна артерія міста. Вона розпочинається за дві сотні кілометрів звідси, десь аж біля державного кордону, перетинає тихе західне передмістя з патріархальним сільським ландшафтом і кількома озерцями, за кілометрів три вибігає на міст з високими відбійниками, під яким, далеко внизу, повільно протікає річка, і нарешті добирається до гамірних велелюдних вулиць. Минає ринок, парк, розсікає навпіл центр, вигулькує аж на східній окраїні й простягається далі, повз інші населені пункти, через ліси і луки, річки і мости, аж до східних рубежів України.

Левко зупинився, присів на лавці, що ледь бовваніла на безлюдній ще тролейбусній зупинці, знову обхопив руками голову. Голова вже адекватно сприймала і дорогу, й автівки з увімкненими фарами, і помаранчевий обрій, з якого пробився перший пучок сонячних променів. Сприймати сприймала, але боліти не переставала. Через футболку намацав пістолета, притиснув до грудей. Лють, що стугоніла в жилах, сконцентрувалася навколо металу, хутко-хутко запульсувала, ніби хотіла вирватися з тіла. Вирветься, авжеж. Він зробить це, а там хай буде, що буде.

Дістало все! Фейкова інформація в інтернеті… Записки в поштовій скриньці… Телефонні дзвінки і мовчазне дихтіння у слухавці… Обезголовлені припутні і розлита біля них кров… Холодний піт і панічні атаки, спровоковані цими напівмістичними-напівдиявольськими голубиними жертвоприношеннями… Ходіння по чиновницьких кабінетах та юристах, вислуховування безглуздих пояснень і звинувачень… Антидепресанти, що все менше діють, як знеболювальне для душі… Та й хіба існує на всьому білому світі знеболювальне для душі? Не народилися ще ті вчені, які могли б його винайти. А тепер ще й оця пожежа, несподіваний напад зі спини, підвал під руїнами. Палій і нападник — одна людина. Та є ще й інша, яка послала його.

***

Спочатку була війна. Левко знав, де його місце на ній і що треба робити. Але ця війна після війни… Як її вести і як виграти? Хто ворог, а хто приятель? Може, він уже здався б, зігнувся або й зламався. Може, потрапив би до психлікарні чи навіть утік до іншого світу, як це вже зробило чимало хлопців… Може… Якби не Дід. Він являється, коли стає геть кепсько, здебільшого посеред ночі. Виходить із темряви, з небуття, з іншого, вічного виміру, стає навпроти і мовчить. Мовчить і чекає. І те мовчання — єдине, що змушує підводитися вранці і проживати день. Жити, щоб робити те, що він мусить робити.

Коли Левко повернувся додому, то кинувся надолужувати те, від чого колись добровільно відмовився. Його життя більше не висіло на волосині, він нормально їв, більш-менш нормально спав (принаймні кілька годин на ніч), спілкувався з людьми, які запрошували його на зустрічі. Казали: головне — не мовчати, не замикатися в собі, треба виговоритися, звільнитися від пережитого, не носити в собі спогади, як приховані міни. Так і робив. Позаторік навіть за пензля взявся, несподівано для себе написав кілька картин, які взяли на обласну виставку. Така собі арт-терапія, відволікання від думок, тимчасове заспокоєння. Але таких, як він, з’являлося все більше. А люди… Одні стомилися слухати, іншим це нецікаво — наслухалися. Ще інші судити взялися. А йому що далі, то гірше.

Тепер майже щоночі цей дзвін. Щоночі жовті соняхи б’ють у груди, а шорсткі стебла — по руках, обчухрують коліна і збивають з ніг. Щоночі — чорна гора терикону за спиною, а на ній, як на мішені військового стрільбища — Дід. Стоїть і суворо дивиться йому вслід, дивиться і мовчить. А тоді враз — вибух, чорний стовп вугільного пилу, уламки породи, що скочуються до землі.

Щоночі!..

Простіть мене, Діду! Простіть!

***

Гроза знову обминула місто. Гуркотіло то ліворуч, то праворуч, але десь далеко звідси, аж за обрієм. А тут — ані хмаринки, ані дощинки. Наче аномальна зона, якийсь Бермудський трикутник, прикритий сірим сувоєм туману.

Ще метрів сто — і міст, а відразу за мостом від автостради, як гілки від масивного стовбура, навсібіч розбігаються вулиці. І раптом Левко похопився: на кого він схожий? Ноги чорні від сажі, заляпані голубиною кров’ю, на ногах пляжні капці, футболка і штани — зі слідами горілої трави, на обличчі, мабуть, також чорна розмальовка, як бойовий патерн індіанця. Хто його в такому вигляді допустить до крутого офісу? Доведеться відкласти. Зійшов з дороги, спустився лівим схилом до річки. Вирішив: змиє бруд, поплаває трохи в ще не скаламученій прохолодній воді, попірнає досхочу і повернеться назад. А тоді вже одягнеться і вирушить туди, куди намірився.

Він виріс біля озера, звик до води, змалку почувався у ній, як риба, вірив, що вона не лише очищає тіло, але й просвітлює думки. Після купання ніби заново на світ народжуєшся. Звісно, тут плесо не таке, як у сільському озері, і вода не така чиста й прозора, та все ж вода.

Тільки-но перекинувся з живота на спину і віддався на волю повільної течії, як ледь під воду не пішов від несподіванки: на мосту стояла жінка. Власне, не на самому мосту, та й не стояла. Звисала над річкою, перехилившись через високий роздільний відбійник. Червона сукня різко контрастувала з сірою закіптюженою опорою і палахкотіла в тумані, як троянда, легка тканина подолу розвівалася і створювала ілюзію тремтливих пелюсток. Жінка вчепилася руками в бетонну перекладину й намагалася підтягнутися на неї. Голова і плечі вже над водою, а нижня половина тулуба все ще залишалася на мосту. Щось ніби утримувало тіло, не відпускало, відтягувало його назад, заважало перекинутись у безодню з дванадцятиметрової висоти. Жінка затято борсалася, натужно підтягувалася на руках і повільно, сантиметр за сантиметром, проте вперто просувалася вперед.

«Мабуть, п’яна, — подумав Левко. — Авжеж, п’яна. Поверталася з якоїсь нічної тусовки, де або добряче перебрала, або ж побила горщики з любчиком, або і те, й інше. От і надумала собі чортзна-що».

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.