Анотація

Події п’єси розгортаються навколо старовинної фрески, знайденої у старій закинутій церквичці, в якій наполеонівські солдати колись влаштували стайню, німецькі фашисти — гестапо, комуністи — музей історії релігії, а потім продуктовий склад. Відкритий стінопис композиційно подібний на шедевр Джотто «Оплакування Христа», щоправда, створений на кілька десятиліть раніше, що може змінити історію мистецтвознавства. Отже, за фреску розгортається справжня війна...

За динамічним сюжетом, що нагадує вибухову суміш з інтелектуального детективу, трилера і соціальної драми, приховані болючі питання сучасності, на які інколи страшно відповідати.

All rights whatsoever in this play are strictly reserved and application for performance etc. should be made before rehearsal to Alan Brodie Representation Ltd, Paddock Suite, The Courtyard, 55 Charterhouse St, London EC1M 6HA (www.alanbrodie.com). No performance may be given unless a licence has been obtained.

Усі права на цю п’єсу суворо застережені, тому заявки на постановку і ін. слід подавати до початку репетицій за адресою Alan Brodie Representation Ltd, Paddock Suite, The Courtyard, 55 Charterhouse St, London, EC1M 6HA, (www.alanbrodie.com). Постановку не можна показувати без отриманої ліцензії.

Усі права застережені. Жодну частину цього видання не можна перевидавати, перекладати, зберігати в пошукових системах або передавати у будь-якій формі та будь-яким засобом (електронним, механічним, фотокопіюванням або іншим) без попередньої письмової згоди на це ТОВ «Видавництво Анетти Антоненко».

ISBN 978-617-7192-85-4

ISBN 978-617-7192-29-8

(Серія «Колекція театральна»)

PENTECOST © David Edgar, 1994

© Олена Замойська, український переклад, 2017

© «Видавництво Анетти Антоненко», 2018

Девід Едґар

П’ятдесятниця

Дійові особи

ҐАБРІЕЛЛА Печ, арт-куратор

ОЛІВЕР Девенпорт, мистецтвознавець

Отець Сергєй БОЙОВИЧ, православний священик

Отець Петр КАРОЇ, католицький священик

Міхаїл ЧАБА, міністр

ПУСБАС, голова організації «Спадщина»

ЛЕО Катц, мистецтвознавець

Анна ЄДЛІКОВА, колишня дисидентка

ТОНІ Ньюсом, телеведуча

ДІВЧИНА-підліток

ШВЕД

1-й СОЛДАТ

2-й СОЛДАТ

СЕКРЕТАРКА Чаби

РЕСТАВРАТОР

ПОЛІЦІАНТКА

ВОДІЙ

1-й ДЕСАНТНИК

2-й ДЕСАНТНИК

ЯСМІН, палестинка з Кувейту

РАЇФ, азербайджанець

АНТОНІО, мозамбіканець

АМІРА, боснійка

МАРІНА, росіянка

ГРИГОРІЙ, українець

АБДУЛ, афганець

НІКО, «боснійський» циган

КЛЕОПАТРА, «боснійська» циганка

ФАТІМА, курдка

Помічники, реставратори, солдати, десантники

Події п’єси відбуваються у покинутій церкві романського періоду, в неозначеній країні на південному сході Європи. З одного боку розташовується головний вхід, перед собою глядач бачить масивну стіну з монументальним живописом, що оспівує революційний героїзм. Крізь велике вікно можна спостерігати за тим, що відбувається біля головного входу назовні. На авансцені — сценічний прожектор, драбина, прикрита завісою, і різний церковний мотлох з давніх-давен.

Фреска

Фреску, знайдену за настінним розписом, глядач бачить повністю лише наприкінці вистави: у першій сцені розчищений лише маленький фрагмент, у другій сцені фреска — у процесі розчищення, у третій сцені — заклеєна марлею і облицювальним полотном, робота над фрескою закінчується лише у четвертій сцені другого акту: облицювальне полотно знімають, проте живопис переважно залишається у темряві аж до початку сьомої сцени. Однак ми бачимо фрагменти фрески і її контури як розмиту фотографію.

Хоча стилістично живопис належить до візантійського періоду, композиційно він нагадує «Оплакування Христа» Джотто у падуанській капелі Скровеньї[1] (основна іконографічна різниця описана в тексті). Важливо, що фрагмент, відкритий у першій сцені, показує ракурс, елементи перспективи і чіткі обриси зображених фігур.

Мова

Усі дійові особи розмовляють тими мовами, які знають, рідними або ж англійською[2]. Я зазначив, які це мови, і навів переклад реплік іншими мовами (вони у квадратних дужках і, звісно ж, озвучувати їх не потрібно).

У цьому тексті мови не романського походження фонетично транслітеровані, як-от польська. Мова «нашої» країни  — насправді болгарська, хоча «наша країна» — це не Болгарія.

Ця транслітерація навмисна і покликана візуалізувати мову у формі, прийнятній для акторів, щоб передати радше еквівалентне звучання, ніж коректне написання.

Дія перша

Сцена перша

Осінь. Церква вночі. Крізь високі вікна приміщення осяває місячне сяйво, а крізь прочинені двері — дугоподібні пасма світла від фар автомобілів, що проїжджають розташованою неподалік автострадою. На авансцені між мотлохом стоїть англієць 40–50 років. Поруч із ним — місцева жінка з ліхтариком, віком близько 30 років. Обоє вбрані елегантно, хоча й неформально, для вечері; на них пальта і шарфи. Це Олівер Девенпорт, мистецтвознавець, і Ґабріелла Печ, працівниця Національного музею.

ОЛІВЕР: Отож, це тут? (Ґабріелла киває.) У цьому місці? (Ґабріелла киває.) Де ми?

ҐАБРІЕЛЛА: Окі-докі. (Підходить до вхідних дверей і зачиняє їх, блокуючи світло фар автомобілів і їхній гуркіт.) Зачекайте хвилинку.

ОЛІВЕР (до себе): Окі-докі. (Побачивши, що вона зачиняє двері, зиркає на годинник.) Ви ж знаєте, у мене сьогодні вечеря.

ҐАБРІЕЛЛА: Авжеж, авжеж. Я там буду.

ОЛІВЕР: Це я вирішую. А можна вас запитати...

ҐАБРІЕЛЛА (знаходить вимикач і вмикає світло): Вуаля!

Лампа висвітлює масштабний героїчно-революційний стінопис.

ОЛІВЕР: Боже мій! Героїчні революційні маси.

ҐАБРІЕЛЛА: Ілліч.

Нетривала пауза.

ОЛІВЕР: Тобто?

ҐАБРІЕЛЛА: Ви запитали, де ми. Відповідаю: брудне маленьке село, за 20 кілометрів від столиці і за 17 кілометрів від кордону.

ОЛІВЕР: Ілліч?

ҐАБРІЕЛЛА: Це ім’я батька Леніна.

ОЛІВЕР: Я знаю. Мене дивує, чому цю назву не змінили.

ҐАБРІЕЛЛА: Влучне запитання. На жаль, селяни не погодилися на нову назву. Історично, угорці називали цю місцевість Коловар, саксонці — Клозендорф, а решта людей — Клоп. (Олівер сміється.) Що ж тут смішного?

ОЛІВЕР: Ні-ні, я лише подумав: якась одна голосна, і я міг опинитися за багато кілометрів звідси, запізнюючись на важливу ділову вечерю у товаристві вашого міністра культури і високоповажного посла, у покинутій церкві святої Пульхерії у Клепі.

ҐАБРІЕЛЛА: Насправді це церква Святого Івана Ліствичника. А міністра зараз називають міністром реставрації національних пам’ятників. А що такого потішного у назві села, що нагадує про клепання коси?

ОЛІВЕР: Очевидно, нічого. Просто, так уже сталося, гм, що в просторіччі...

ҐАБРІЕЛЛА: Слухаю?

ОЛІВЕР: Слово «Клеп» означає... е-е-е... венеричну хворобу, сексуальне захворювання.

Нетривала пауза.

ҐАБРІЕЛЛА: Розумію.

ОЛІВЕР: А ще англійське «клоп» звучить як цокання кінських підків.

ҐАБРІЕЛЛА (вимовляючи): Клоп-клоп.

ОЛІВЕР: Кліп-клоп.

ҐАБРІЕЛЛА (наслідуючи його): Кліп-клоп.

ОЛІВЕР: Отак.

ҐАБРІЕЛЛА (спинається на драбину): Сталося так, що далеко вас не закинуло. Ви потрапите на свою важливу вечерю вчасно.

ОЛІВЕР: Яке полегшення!

ҐАБРІЕЛЛА: А зараз, любий докторе Девенпорте, попрошу п’ять хвилин вашої уваги.

Пауза.

ОЛІВЕР: Найкраще в цьому, що...

ҐАБРІЕЛЛА: Я знаю об’їзну. Чи могли б ви узяти цеглину? (Пауза.) Лише п’ять хвилин. Прошу.

Оліверу не залишається нічого іншого, позаяк Ґабріелла починає витягати цеглини, на яких зображені селяни-кооператори.

ОЛІВЕР: Окі-докі.

ҐАБРІЕЛЛА (зверху подаючи цеглини, продовжує розповідати): Гаразд, якась закинута церквичка. Героїчні селяни використовували її як склад, для зберігання картоплі. Складайте цеглу на купу[3], будь ласка. А до картоплі тут містився Музей атеїзму і прогресивної культури. А до музею — в’язниця.

ОЛІВЕР: В’язниця?

Олівер приймає цеглу. Ґабріелла відкриває фрагмент брудної побіленої стіни з видряпаними на ній словами.

ҐАБРІЕЛЛА: «Транзитний центр». Німецька армія. На стіні і досі можна розгледіти підписи в’язнів. Зауважте також, що на штукатурці є чіткі сліди від цвяхів, на яких католики вішали образи́ з, як ви це кажете, Via Dolorosa?

ОЛІВЕР: Стації Хресної дороги.

ҐАБРІЕЛЛА: А під штукатуркою зображення наших православних святих. (Незабаром вона відкриває зображення голів святих.) Гадаю, вони сильно потьмяніли.

ОЛІВЕР: Отже, це місце раніше належало православним?

ҐАБРІЕЛЛА: Коли ми були під Угорщиною, тут був католицький храм, коли ми були слов’янським народом, — православна церква. Коли до нас на кілька сотень років завітали наші турецькі друзі, тут була мечеть. Коли проходив Наполеон, це було приміщення для коней.

ОЛІВЕР: Стайня.

ҐАБРІЕЛЛА: Так, стайня. Кліп-клоп

ОЛІВЕР: Орієнтовно церкву побудували...

ҐАБРІЕЛЛА: На початку тринадцятого століття. Отже, тепер ви здогадуєтеся, чому я привела вас сюди?

Пауза. Олівер позирає на годинник.

ОЛІВЕР: А зараз послухайте... Послухайте, місіс... Пеш...

ҐАБРІЕЛЛА: Вимовляється Печ. Окі-докі. Я скажу ваш. Pronto[4]. (Вона швидко сходить вниз драбиною.)

ОЛІВЕР (констатуючи факт): Я у ваших руках.

ҐАБРІЕЛЛА (витягаючи цеглини з іншої частини стіни): Від 1989 року у нас усе цілком змінилося.

ОЛІВЕР: Згоден.

ҐАБРІЕЛЛА: І все відкрилося. Навіть матеріали таємної поліції. (Нетривала пауза. Олівер жестом закликає її продовжувати.) І більшість цих документів стосуються... нещодавніх подій, соціалізму. Та оскільки таємна поліція у нашій країні дуже ретельна, деякі документи аж надто старі. Написані кількасот років тому. Деякі — навіть давньою наголітянською мовою, ще до того, коли тих, хто розмовляв нею, почали засуджувати до смертної кари.

ОЛІВЕР (підганяючи Ґабріеллу): І що далі?

ҐАБРІЕЛЛА: А далі поліцейські передали документи нам, в Національний музей. І, уявіть-но, я знайшла датовану 1425-м роком (коли ми були васалами Османської імперії) судову справу якогось італійським купця, Леонелло Вені, який приїхав сюди з Падуї, був запідозрений у шпигунстві на користь Священної Римської імперії, визнаний винним і обезбашений.

ОЛІВЕР: Тобто «обезголовлений».

ҐАБРІЕЛЛА: Тобто обезголовлений. Саме так.

ОЛІВЕР: І цей судовий звіт написаний давньонаголітянською мовою?

ҐАБРІЕЛЛА: Ні, я ж казала. Я вже згадувала про смертну кару, ніхто не говорив нею з тринадцятого століття. Однак варто зауважити, що після перевороту деякі старі слова знову прослизають у мову.

Олівер демонстративно дивиться на годинник.

ҐАБРІЕЛЛА: Річ у тім, що у судовому вироку, написаному оцією новою милозвучною слов’янською мовою, пояснені шпигунські методи сеньйора Вені — він удавав поціновувача прекрасного і звітував своєму шефові про всі дивовижі, які бачив. Отож, коли наші шпигуни читали його листи, довідувалися лише, що він бачив «прекрасну восьмикутну базиліку з фрескою Святої Матері з мертвим Христом». Насправді, це код для «бараку для кінного загону». Та мені стало цікаво: можливо інколи він писав лише про те, що справді бачив. Наприклад, коли він побачив «картину, таку наближену до реальності, що вона здається справжньою»... І яку можна порівняти зі славетною роботою їхнього Джотто, рівного якому немає у всьому світі.

ОЛІВЕР: Розумію. А чому ви думаєте, що тут не йшлося про загін кінноти?

ҐАБРІЕЛЛА: Влучне запитання.

ОЛІВЕР: Відповісте швидко?

ҐАБРІЕЛЛА: Авжеж, хутенько. Отже, я гадаю, немає нічого дивного в тому, що в нашої країни є народний поетичний епос.

ОЛІВЕР: Авжеж, ні.

ҐАБРІЕЛЛА: У четвертій пісні описана відома легенда про мандрівника, який, подорожуючи до Персії, потрапив до маленького села за кілька кілометрів від Забоча. Мандрівник потрапив у полон — давньонаголітянською це називалося «стати мимовільним гостем» — і йому навіть загрожувала страта. Та коли над його головою занесли меча, він пообіцяв: якщо його звільнять, він подарує селу щось значно цінніше за власне життя. І, щоб довести це, він узяв пензель і намалював на церковній стіні послідовників Христа і Діву Марію, яка оплакувала сина, — так природно і реалістично, що здавалося, наче фігури живуть і дихають. Отож, селяни визнали, що він дотримав слова, і відпустили його. Й усі були задоволені, окрім одного старого мудреця, який сказав: «Сусіди мої, боюся, що ця картина нам дорого коштуватиме, боюся, що вона пророкує чимало нещасть, призначених нам долею протягом усіх століть».

ОЛІВЕР: І він мав рацію?

ҐАБРІЕЛЛА: Ну, завжди вважали, що ця картина знаходилася у долині Семи Церков, розташованій неподалік Забоча.

ОЛІВЕР: І яку...

ҐАБРІЕЛЛА: І яку турки знищили 1392 року.

Нетривала пауза.

ОЛІВЕР: Можу закластися, що ви переконані, ніби картина знаходиться деінде.

ҐАБРІЕЛЛА: Вибачте, «можете закластися»???

ОЛІВЕР: Тобто... я переконаний.

ҐАБРІЕЛЛА: У давньонаголітянській теж є свої особливості.

ОЛІВЕР: Ви мене інтригуєте.

ҐАБРІЕЛЛА: Слова «до» і «від» насправді були взаємозамінними.

ОЛІВЕР: Це пояснює поведінку таксистів.

ҐАБРІЕЛЛА: Тільки якщо таксист розмовляє старонаголітянською.

ОЛІВЕР: За використання якої прирікали на смерть з...

ҐАБРІЕЛЛА: ...бла-бла-бла. (Ґабріелла вочевидь очікує, поки Олівер здогадається, куди вона хилить.)

ОЛІВЕР: У мові гінді, якщо я правильно розумію, для «завтра» і «вчора» існує одне слово.

ҐАБРІЕЛЛА: Ну ж бо, вразьте мене.

ОЛІВЕР (вирішує поміркувати): Отже... ви переконані у вірогідності того, що картину з поеми турки не знищили, але це може бути «Оплакування Христа», яке Вені побачив тисяча чотириста... бла-бла-бла... І якщо це так, то цілком можливо.., хоча, мабуть, мало вірогідно, що вона існує і досі. І якщо вона знаходилася за кілька кілометрів до Забоча, а не від Забоча... хоча, звісно, це залежить, з якого боку подивитися...

ҐАБРІЕЛЛА: В яблучко! Отже, я їжджу по церквах у двадцятикілометровому... колі?

ОЛІВЕР: Радіусі.

ҐАБРІЕЛЛА (знову виймає цеглу): Навколо Забоча. І кажу своїм друзям, що я... поправляю сільський будинок?

ОЛІВЕР: «Направляю»...

ҐАБРІЕЛЛА: Так отож, і я позичаю інструменти і простукую стіни, і здираю штукатурку, і відколюю гіпс, і розбираю цеглу... Це трохи тривало, але нарешті я знайшла — вуаля!

Ґабріелла відкриває частину заштукатуреної стіни, у центрі якої овальний фрагмент розчищеного живопису. У цьому овалі видно обличчя Діви Марії, яка тримає на руках оголене тіло Христа, частково закрите масивним із вигляду каменем на першому плані. Впадає в очі акцент на перспективу при зображенні зігнутої руки Діви Марії, її обличчя зраджує великі емоції.

ҐАБРІЕЛЛА (спускається): Я гадаю... лінійна перспектива[5]. Щось штибу цього. Постаті у реальному просторі. Ракурс. Індивідуалізовані емоції. Одним словом...

Ґабріелла спустилася з драбини. Пауза.

ОЛІВЕР: Одним словом, дуже нагадує Джотто.

ҐАБРІЕЛЛА: Так.

ОЛІВЕР: Але ви не вважаєте, що це Джотто.

ҐАБРІЕЛЛА: Ні.

ОЛІВЕР: Написав під час досі невідомих балканських канікул.

ҐАБРІЕЛЛА: Ха-ха.

ОЛІВЕР: Але це щось штибу... копії. Зробленої послідовником. Гм... Цікаво.

ҐАБРІЕЛЛА: Не зовсім.

ОЛІВЕР: Не зовсім цікаво?

ҐАБРІЕЛЛА: Не зовсім копія.

Нетривала пауза.

ОЛІВЕР: Місіс Печ, ви вже мені вибачте, але ось це — принаймні поки що — скажімо так, вельми нагадує «Оплакування Христа» Джотто у падуанській каплиці Скровеньї.

ҐАБРІЕЛЛА: Авжеж.

ОЛІВЕР: Отже або це написав сам Джотто, або це найнеймовірніший збіг в історії мистецтва, або копія.

ҐАБРІЕЛЛА: Копія? Ви гадаєте, що це копія?

ОЛІВЕР: Ну, мені треба побачити решту.

ҐАБРІЕЛЛА: Але це неможливо.

ОЛІВЕР: Мушу вас запевнити, таке трапляється постійно.

ҐАБРІЕЛЛА: Або можливо все — мовою гінді. Якщо завтра означає вчора.

Пауза.

ОЛІВЕР: А коли склали оцю вашу... патріотичну народну поему?

ҐАБРІЕЛЛА: На початку дванадцятого століття.

ОЛІВЕР: А Джотто почав розписувати каплицю 1305  року.

ҐАБРІЕЛЛА: Знаю. (Вона притримує драбину, наче запрошуючи Олівера піднятися вгору.) Хочете зиркнути зблизька?

ОЛІВЕР: Місіс Печ, навіщо ви привезли мене сюди?

ҐАБРІЕЛЛА: Тому що, якщо я маю рацію щодо лінійної перспективи цього живопису, застосованої ще до народження Джотто, тоді, гадаю, я зробила збіса важливе відкриття.

ОЛІВЕР: Це ще м’яко сказано.

ҐАБРІЕЛЛА: Отож, зрозуміло, я хочу маленької підказки, чи не помиляюся. А якщо так, то що робити далі.

Вона жестом вказує на драбину. Олівер піднімається досить високо, щоб побачити фреску зблизька.

ОЛІВЕР: Який розчинник ви використовували?

ҐАБРІЕЛЛА (гордовито): Перекис водню.

ОЛІВЕР: Що?

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.