Анотація

Збірка оповідань канадської поетеси і письменниці Меріенн Майкрос дарує відчуття магії життя, у якому незбагненне невимушено співіснує поруч зі зрозумілим і звичним, міф виростає з прагматичної і буденної реальності і втілюється у кожному наступному поколінні.

Тринадцять історій написані простою прозорою мовою, притаманною більше внутрішнім роздумам. Мабуть, саме тому вони дають відчуття тієї інтимності, яке неможливо створити штучно і яке дозволяє не просто схопити сюжет розповіді, але й пережити її і знайти у ній себе. Героїні Майкрос досить природно приймають у своє життя незбагненне і містичне, дають раду з вроками і пристрітом, вміють замовляти хвороби і говорити з померлими. Вони не брешуть собі, але водночас не впадають у розпач від власної правди, якою б гіркою та правда не була. Жінки Майкрос міцно стоять ногами на тому ґрунті, де їм доводиться творити своє життя. Сюжети оповідань розгортаються у різних країнах, у різні часи і за різних обставин.

У зовні химерному світі Меріенн Майкрос панує натхнення пошуку і прийняття, прагнення порозумітися із собою і світом і відчуття містичного сплаву всього, що було, є і буде.

Усі права застережено. Жодну частину цього видання не можна перевидавати, перекладати, зберігати в пошукових системах або передавати у будь-якій формі та будь-яким засобом (електронним, механічним, фотокопіюванням або іншим) без попередньої письмової згоди на це ТОВ «Видавництво Анетти Антоненко».

ISBN 978-617-7654-68-0

Copyright © 2018, Guernica Editions Inc.

© Наталія Климчук, український переклад, 2021

© «Видавництво Анетти Антоненко», 2021

Меріенн Майкрос

Око

Ніхто

Виходячи на берег після плавання, хлопчик знайшов у воді чоловічу голову, яка застрягла у прибережному піску. Нога наштовхнулася на ту голову, і малий витягнув її з води. Широко розплющені, глибокого блакитного кольору очі незмигно дивилися на хлопця, урочисто й мудро. Хлопчина теж не міг відвести погляду, мов під гіпнозом, а потім відчув, як його мокрим тілом поповзли сироти. Він викопав ямку в закутку пляжу і засипав голову, донизу очима, поглядом у глиб землі.

Наляканий хлопець пустився дертися сходами, що вели до зруйнованої фортеці на вершині. Поки він перейшов через бруківку центральної вулиці і попрямував угору, гаряче сонце вже підсушило його тіло й шорти. Малий поспішав повз магазини і невеликі будинки, остерігаючись, що мати помітить його і покличе до хатніх обов’язків.

«Ясу, ясу[1], Панайоте», — привітався беззубий дід, повз якого пробігав хлопчик, старий Лефтеріс, що з’їхав з глузду багато років тому, однак усіх знав на ім’я. Панайотіс уривчасто кивнув йому. В голові стрибали одне за одним дивні образи, та він не міг розібрати, ні якого вони кольору, ні якої форми. Потім він побачив, як мертвий Лефтеріс лежить посеред вулиці, а вдалині квапливо їде геть підвода, запряжена віслюком. Панайотіса налякало, що на думку спала така страхітлива сцена, тож він біг, аж доки не дістався фортеці, розташованої у найвищій точці села.

Тепер він міг подивитися вниз на те, що було справжнім, а не уявним, — на село Молівос, яке п’ялося узгір’ям, на безладно перемішані будиночки, наче поламані шматочки головоломки, на блакитне море і небо, що злилися воєдино, на далекий коричневий сувій турецької землі. Жителі цього острова, Мітілена, або ж Лесбоса, досі вважали турків своїми ворогами і щодня остерігалися нападу. Після довгих років гніту вони не могли повірити, що отримали свободу назавжди, хоча був уже 1937-й. Час від часу хто-небудь, помітивши якийсь рух унизу на узбережжі, волав «Турки йдуть», — і всі рушали до хованок, таємних печер у горах. Але зазвичай то були невиправдані тривоги.

Ці руїни колись були фортецею для захисту від турків, але тепер вона переважно пішла під землю або розвалилася. Руїни стали його улюбленим місцем у Молівосі, набагато кращим за пляж чи риболовецьку бухту, адже звідси перед ним відкривалося стільки всього. Тут можна було мріяти про майбутнє, про те, як він стане капітаном корабля, власником магазину, про життя в Афінах або навіть про мандрівку до Америки, де вулиці вимощені золотом. Часом малий прибігав сюди, щоб заховатися від доручень матері або від гніву вчителя за невиконане завдання. Вони завжди діймали хлопця, а йому хотілося тільки купатись або сидіти у фортеці. То був його замок, де він — король.

Він перевів очі униз, від одного рядка будинків до другого, аж до узбережжя. Панайотіс часто грався в ту саму гру — намагався змусити свої очі мандрувати дуже поволі, стримуючись, аби поглядом не перестрибнути вмить на море, — але море завжди перемагало. Цього разу очі все ж застигли на ринковій вулиці, де йому привиділося тіло на дорозі. І таки так, підвода з віслючком квапливо віддалялася від того місця. Він прикрив очі рукою і глянув знову. Там було тіло, і до нього збігалися люди. Панайотіс побіг сходами донизу, спускався і спускався, аж доки не дістався до юрби. Він гарячково прорвався крізь натовп і побачив на землі скалічене тіло Лефтеріса. Почув, як кричить мати: «Панайоте, елла то[2], відійди звідти!» Вона змусила його до роботи — носити відрами воду і годувати худобу, а сама тим часом усе квоктала над згубною допитливістю малих хлопців.

Малий хлопець з тривожними очима носив воду й виливав її у велику діжку. Невеличкий будинок затопила метушня, бо мати прибирала і шкребла, а дві сестри їй допомагали. Поки Панайотіс давав худобі їсти, жінки розкочували й місили великі кусні тіста, які понесуть пекти до сільської печі. Батько Панайотіса доїв у горах кіз, а після того працюватиме на городі.

Та хлопець заледве чи помічав, що роблять його рідні. Він докладав надто великих зусиль, аби стримувати туманні образи, які заполонили його думки, аби не думати про почуття провини і жах, які ще не до кінця виринули на поверхню, про страх, що він убиває своїми думками. Час від часу каламутні картинки майже набували чітких обрисів, і Панайотісу видавалося, ніби він бачить цей будинок, власноруч збудований його батьком, у руїнах, як і замок.

«Час почитати бабуні», — покликала мати, тож Панайотіс умився, вбрався у найкращий одяг та й пішов до сусіднього будинку. Старенька Яйя[3] впокорено сиділа, тримаючи зморшкуваті руки у приполі. Її обличчя вкривав мільйон зморшок, а сліпі очі були тісно заплющені, утворивши тисячі гусячих лапок. Вона усміхнулася, почувши, що прийшов онук. «То ти, Панайоте, дитинко моя?»

«Так, Яйє, то я», — Панайотіс взяв до рук пошарпану Біблію і почав читати.

Читав, не розуміючи власних слів. Почувався винним, бо Біблія була йому нецікава, а потім інша провина проклала шлях на поверхню, викликавши у нього напади страху. Він почав затинатися на словах.

«Що трапилося, мій хлопчику? Бачу, з тобою щось негаразд. Розкажи все своїй Яйї, своїй Яйї, яка так тебе любить».

«Я боюся, Яйє, що колись тебе не стане, ти така старенька». То була правда, він міг подумки уявити, як вона лежить у труні, вбрана у святкову чорну сукню, а люди засипають її квітами.

«Ох, Панайоте. Всі ми мусимо колись померти. А коли надійде той час, я буду готова побачити свого Янніса та ще одного Панайотіса, твого дядька. Тобі треба не сумувати за мною, а вирости на гарного чоловіка, як твій батько і його брати. А тепер вклади мене в ліжко, стомилася».

Панайотіс дав їй спертися на себе, потім укрив бабусю і поцілував у щоку. Вона усміхнулася до нього зі своєї подушки.

Решту того дня Панайотіс був такий тихий, що мати все торкалася його чола, аби перевірити, чи, бува, не гарячка в нього. Врешті настав час лягати спати, Панайотіс заснув попри круговерть думок, сподіваючись, що наступний день буде кращим.

Та коли він прокинувся наступного ранку, мати прийшла і сказала, що бабуня вночі померла.

Панайотіс блискавично вискочив з кімнати, по дорозі налетів на батька. «Стій, хлопчику! — крикнув батько. — Вона була дуже стара. Ми всі мусимо колись померти».

Він промчав повз сестер, які тихо плакали на подвір’ї, і забіг у дім бабуні, щоб побачити, чи це дійсно правда. Вона спокійно лежала на ліжку, навколо неї блимали запалені свічки, а три голосільниці сиділи при ліжку, плачучи і бурмочучи. «Це я зробив, — подумав він. — Але ж я не хотів. Я не хотів, щоб вона померла».

Він не міг подивитися рідним в очі. Хоча на ньому досі була піжама, він усе біг і біг, геть із села, за село, спотикаючись на великому камінні. Потім перейшов на повільний крок і йшов дві години, аж поки у проваллі відшукав хованку, яку утворив землетрус.

«Прокинься, Яйє, — голосно вигукнув він у повітря. — Оживи. Будь ласка». Хлопець ліг на землю і плакав, доки не заснув.

Коли прокинувся, вже був полудень, тож малий раптово відчув, що дуже голодний. Ніби у відповідь на поклик, неподалік теленькнув козячий дзвіночок. Панайотіс нишком поповз до місця, звідки почувся дзвін, заховався, потім кинувся до кози-втікачки, яку саме час було доїти. Він погнався слідом за переляканою худобиною, впіймав її і вичавив молока собі до рота. Голод так і не минув, та молоко допомогло, і він відпустив козу. Та стрибнула геть, потім зупинилася і розташувалася недалечко від Панайотіса, пильно і сторожко спостерігаючи за ним, ніби хотіла впевнитися, що він не втече від неї.

Видіння знову застрибали у хлоп’ячій голові, тож він бродив і збирав каміння, аби їх зупинити. Коли назбирав купу каменів, почав викладати з них коло, лаштуючи для себе захист. Він удавав, ніби будує дім, може, замок або фортецю, але йому не вдавалося скласти каміння високо, бо воно весь час розсипалося. Вибрався з ущелини перевірити, чи, бува, не йде хто, та нікого не побачив і прослизнув знову вниз у свою хованку.

Думав про бабуню і про те, як вона заохочувала його читати й ходити до школи. Згадував старі байки, які вона завжди йому розказувала, а особливо ту, в якій чоловік виколов око велетові і сказав, що зветься «ніхто». Коли велета запитали, хто з ним таке зробив, той відповів «Ніхто зробив». Панайотіс подумав, що, може, й він має називати себе «ніхто». Збудує собі замок, високо на вершині гори, і скаже всім людям, що там живе ніхто. Тоді він міг би бути сам.

Хлопчак уявив, що зараз роблять його рідні. Вони плачуть над тілом бабуні, молячись при світлі свічок і наглядаючи, аби якісь злі духи не нашкодили їй. Якби на неї вискочив кіт, то вона б не розклалась, а її мертве тіло вставало і ходило б поночі. Це було б не так уже й погано, він міг би тоді говорити з нею. Панайотіс замислився про те, що треба принести до кімнати кота. А далі він знову вдарився у сльози і плакав, доки не заснув.

Коли малий прокинувся, вже стемніло, а вдалині було чути вигуки. Він присів за камінням, сподіваючись, що шукачі не побачать його. Вони підходили все ближче й ближче. «Панайоте! Панайоте!»Там була і мати, він чув, як вона плаче. Йому було не під силу витримати її плач, тож він закричав: «Мама! Баба!»[4] Батько підхопив його на руки, також плачучи, і вся компанія радісно рушила додому, а за ними хвостиком ішла загублена коза.

Вже коли він був у своїй кімнаті, зігрітий і ситий, коли інші діти поснули, мати запитала, чому він утік. «Ми сумуємо, що Яйя померла, але ж не втікаємо».

«Я — убивця. Мої думки вбивають». Він розповів батькам про свої видіння, про те, що бачив. «І я бачу їх увесь час, — додав він. — Якраз зараз пані Пападжані має народити маля, і до ранку в неї буде дівчинка».

Його мати скрикнула: «Так! Вона ось-ось народить. Я бачила ввечері її чоловіка, і він сказав, що це може статися будь-якої миті».

«Може, в нього лихе око», — прошепотіла вона.

«У маленьких хлопчиків не буває лихого ока, — гнівно крикнув батько, — а от їх самих таки можуть зурочити. Хтось зурочив його, позаздрив на вроду і розум».

Мати принесла склянку води і капнула туди три краплини олії. Олія розчинилася. «Його не зурочили, — сказала вона. — Але для певності я завтра вранці поведу його до Кирії Уранії. Що б не сталося, вона полікує його. А тепер спи, пулакі[5]. — Вона вщипнула сина за щічку. — І не хвилюйся. Я певна, що ніякий ти не вбивця. Ти любив свою Яйю. Ти й мухи не образив би».

Вона вийшла, тричі перехрестившись. Батько погладив його і пішов услід за нею.

Коли вранці Панайотіс напився молока, його вмили, вбрали та зачесали, і вони з матір’ю вирушили до хатини Кирії Уранії, що стояла високо біля фортеці. Її дім заполонили курчата і пахощі трав. Кирія Уранія саме помішувала якесь вариво з дивним запахом у казанку над вогнем.

«Калімера[6]. Чого бажаєте? Хлопчик нездужає?»

Стара жінка сіла, сіли й вони. На відміну від інших бабусь, вона мала на собі одяг яскравих кольорів, а на сивому волоссі — білу бандану. Поки мати Панайотіса розповідала їй ту історію, Кирія Уранія мугикала, і пирхала, і хитала головою.

«Може, у хлопчика дар, — підсумувала вона. — Може, ти займеш моє місце, малий, — сказала вона трохи загрозливо. — Я не можу бачити так багато, як ти. І, між іншим, пані Пападжані народила гарненьку дівчинку о третій ранку». Кирія Уранія поклекотіла горлом і облизала губи.

«Болить тобі де-небудь?» — запитала вона.

Панайотіс похитав головою.

«Лягай. Я спробую замовити, але не обіцяю, що допоможе».

Стара жінка сотворила хресне знамення віхтиком, змоченим в олії, травах та посліді, над головою хлоп’яти і його тілом, а також тричі проказала замовляння. Потім вона промовила два інших заклинання, кожне по тричі.

«Коли ти почав бачити те все?»

«Це почалося, коли я знайшов голову».

«Голову, Панайоті, про яку голову ти говориш?»

Обидві жінки закричали на нього.

«Я знайшов у воді чоловічу голову. Вона дивилася на мене. Потім я почав бачити марення».

Кирія Уранія змахнула руками у повітрі. «Де вона? Де вона тепер? Такого не може бути».

«Я її закопав».

«Хутко. Веди нас туди».

Усі троє чкурнули так швидко, що зібрали по дорозі натовп людей, які гукали: «Пу пате, пу пате?»[7] Та вони так поспішали, що не мали часу пояснювати. Коли прибігли на берег, до них уже пристало півсела. Панайотіс повів усіх до того місця, де закопав голову, і викопав їм її. Там вона й лежала, очима в землю.

«Стій, ні, стій!» — скрикнула Кирія Уранія, та Панайотіс уже повернув голову догори обличчям. Блакитні очі пильно дивилися на юрбу, що зібралася довкола.

«Не дивіться на неї! — закричала вона. — Прошу, не дивіться. То голова Орфея. Через неї вам доведеться побачити майбутнє. Вона покаже вам те, чого ви не хочете знати».

Однак її слова запізнилися. Багато хто побачив ті очі. Шлях заповнився людьми, які щось белькотіли й ходили колами. Панайотіс розумів, що всі вони, певне, бачать ті самі видіння, що й він. Він бачив чужоземних солдатів, цього разу не турків, зі зброєю. Вони захоплювали і нищили його країну, залишаючи по собі пустку, несучи голод, голодну смерть. Люди розійшлися по домівках плакати і міркувати, спробувати підготуватися до майбутнього. Панайотіс тихцем вибрався на гору. Він залишив голову лежати на березі, задивлену в небо.

Фортеця стояла так само, як і всі попередні століття, як стоятиме століттями у майбутньому, в руїнах, зі знищеними укріпленнями, але вона все одно була на тій горі, незламна перед будь-якими випробуваннями.

Жертва

і. Диво

Я притискаю своє дитя до себе, йдучи до церкви, тієї церкви, де трапляються дива, де зціляються люди, до сліпих повертається зір, каліки відкидають геть ціпки і йдуть власними ногами. Я виросла у світі див, на рідному острові Тіносі, а тепер диво сталося зі мною. Я не могла завагітніти дванадцять років, і ось маю крихітну дівчинку. Панагія[8], Діва Марія зглянулася на мої молитви. Тепер час принести маля Пресвятій Діві, і моя свекруха, моя петера[9] квапить мене. Я мушу зробити так, як присягалася, кинути своє дитя із церковної дзвіниці, і якщо моя віра міцна, Панагія не допустить шкоди для немовляти. Багато хто з жінок так робить, маля залишається живе, якщо в матері є віра, але гине, якщо мати вагається. Не хочу ризикувати зараз. Надто довго чекала я на цю дитину і не вірю, що Панагія хотіла б, аби я принесла дитя у жертву. Вона теж була матір’ю. Хіба вона викинула б свого сина? Не думаю.

Коли ми дістаємося до храму, я спиняюся. Моя петера підганяє мене. «Що ти робиш? Не втрачай віри. Подивися, що зробила для тебе Панагія». Я не можу увійти досередини, я починаю кричати і тулити до себе маля, я мушу врятувати дитину, я не кину її з вежі. Моя петера заходжується плакати і стогнати, просить мене не зупинятися. «Станеться нещастя, якщо ти цього не зробиш. Нещастя з усіма нами, з цілою родиною».

Я кидаюся навтьоки. Зненацька чую недобрий, дорослий смішок з вуст мого немовляти. Дивлюся на маля на руках і натомість бачу велику гадину, яка там звивається. Я впускаю її на землю і волаю, починаю втрачати свідомість. Це — стрінглос[10], злий дух, що набрав вигляду дитинки. Я помру на місці. Але надходить священник, він промовляє захисне закляття, а я проказую його разом із ним. Жива.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.