Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2023

ISBN 978-617-15-0046-4 (epub)

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Електронна версія зроблена за виданням:

Reprint by arrangement of the Author and JABberwocky Literary Agency

Перекладено за виданням:Sanderson B. The Way of Kings : A Novel / Brandon Sanderson. — New York : Tor Books, 2010. — 1009 p.

Переклад з англійської Андрія Зорницького

Дизайнер обкладинки Ю. О. Дзекунова

Художники Айзек Стюарт, Бен Мак-Свіні та Ґреґ Колл (Isaac Stewart, Ben McSweeney, and Greg Call)

Сандерсон Б.

С18 Шлях королів. Хроніки Буресвітла : роман / Брендон Сандерсон ; перекл. з англ. А. Зорницького ; худож. А. Стюарт, Б. Мак-Свіні, Ґ. Колл. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2023. — 1152 с. : іл.

ISBN 978-617-12-9941-2

ISBN 978-0-7653-2635-5 (англ.)

Магія покинула людство зі зникненням Променистих лицарів. Єдине, що залишилося, — це Сколкозброя і Сколкозбруя. Той, кому пощастило заволодіти цими артефактами, стає могутнім воїном. Утім невдовзі Рошар — світ бур і скель — зміниться навіки. Бо землею ходять троє. Убивця, який повеліває силами гравітації. Стомлений війною полководець, що передрікає апокаліпсис. Та син хірурга — колишній солдат, що став рабом, — до якого прив’язався дух-спрен. Але найбільшу таємницю приховує четверта з них — дівчина-спудейка, яка прибула на навчання до вченої-єретички. Ці четверо можуть врятувати Рошар. Або знищити назавжди…

УДК 821.111(73)

© Dragonsteel Entertainment, LLC, 2010

© Depositphotos.com / remuhin, Studiotan, dvargg, mikeaubry, serikbaib, обкладинка, 2023

© Книжковий клуб «Клуб сімейного дозвілля», видання українською мовою, 2023

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад, 2019

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», художнє оформлення, 2023

Емілі,

яка занадто терпляча,

любляча

та мила,

щоб це можна було передати словами.

Проте я все ж спробую.

Слово подяки

Хоча чорновий варіант «Шляху королів» був завершений у 2003-му році, та роботу над фрагментами цієї книжки я розпочав ще наприкінці 90-х, а перші помисли про неї зародились у моїй голові значно раніше. Жодна з моїх книжок не визрівала аж так довго: щоб її написати, мені знадобилося понад десять років. Тож воно й не дивно, що багато хто допомагав мені в цьому. Та згадати їх усіх неможливо: у мене просто не настільки добра пам’ять. Однак є кілька основних гравців, яким я хотів би висловити найглибшу подяку.

Це насамперед моя дружина Емілі, котрій присвячена ця книжка. Вона доклала найбільших зусиль, щоби мій роман був завершений. Її допомога полягала не лише в прочитанні рукопису та наданні його авторові цінних порад, але й у забезпеченні цьому авторові спокою, коли він упродовж нескінченних годин сидів за письмовим столом. Якщо комусь із читачів випаде нагода познайомитися з нею, подяка буде не зайвою. (Вона любить шоколад.)

Як і зазвичай, мої неперевершені редактор і літературний агент — Моше Федер і Джошуа Білмз — працювали над цим романом не покладаючи рук. Слід зауважити, що на гонорари Моше ніяк не впливає обсяг тих монстрів на 400 000 слів, які надсилаються авторами йому на перегляд. Але він редагував цей текст без жодних нарікань; його допомога стала неоціненною під час перетворення рукопису на твір, який ви зараз тримаєте в руках. Він також залучив Ф. Пола Вілсона як консультанта з медицини, що значно покращило текст.

Окрему подяку висловлюю Гаррієт Мак-Дуґал, одній із найвидатніших редакторок сьогодення, яка з добрості сердечної зробила для нас порядкову вичитку й редактуру цього роману. Фанати «Колеса часу» знають її як людину, котра відкрила, відредагувала та взяла собі за чоловіка Роберта Джордана. Останнім часом вона рідко редагує щось інше, крім його творів, тож мені водночас дуже приємно та ніяково згадувати тут про її внесок і допомогу. Подякувати слід і Алану Романчуку, який активно допомагав їй у цій роботі.

Із-поміж співробітників видавництва Tor Books мені надзвичайно допоміг Пол Стівенз. Саме за ним були закріплені мої книжки, і він блискуче впорався зі своєю роботою. Нам із Моше неабияк поталанило, що він став нашим помічником. Як пощастило й із Айрін Ґалло — арт-директоркою, — котра виявилась неймовірно послужливою та терплячою, маючи справу з норовливим автором, якому забаглося реалізувати свої навіжені ідеї в художньому оформленні цієї книги. Моя щира подяка Айрін, Джастіну Ґоленбоку, Ґреґу Коллінзу, Карлу Ґолду, Нейтану Віверу, Гезер Сондерз, Меріл Ґрос і всій команді Tor Books. Дот Лін, яка була моїм рекламним агентом аж до самого виходу цієї книги (а зараз працює над тим, щоби перед її прізвищем ставили ще кілька літер) і надавала мені не тільки неоціненну допомогу в питаннях реклами, а й забезпечувала мене порадами та підтримкою в Нью-Йорку. Спасибі вам усім.

До речі, про художнє оформлення: ви, можливо, зауважили, що ця книжка значно краще ілюстрована, ніж це зазвичай буває з епічним фентезі. Вона завдячує цим надзвичайним старанням Ґреґа Колла, Айзека Стюарта й Бена Мак-Свіні. Вони напружено працювали, неодноразово виправляючи ескізи ілюстрацій, щоб досягти бажаного ефекту. Робота Бена над сторінками з альбому Шаллан просто вражає, оскільки поєднує найкращі витвори моєї фантазії з його мистецькими інтерпретаціями. Айзек, який також працював над внутрішнім оформленням трилогії «З-імли-народжені», потрактував своє завдання значно ширше, ніж можна було б очікувати. Праця до пізньої ночі та драконівські терміни здачі були нормою при роботі над цією книжкою. І я мушу засвідчити йому свою повагу. (Якщо комусь цікаво, то віньєтки до кожного з розділів, мапи, кольорові ілюстрації наприкінці та сторінки з записника Навані — усе це його рук справа).

Як і зазвичай, мені неймовірно допомогла моя робоча група. До її членів додані ще й кілька альфа- й бета-читачів. Безвідносно до конкретних заслуг кожного, ось перелік їхніх імен: Карен Елстром, Джеф і Рейчел Бізінґери, Ітан Скарстедт, Нейтан Гетфілд, Ден Веллз, Кайлінн ЗоБелл, Алан і Джанет Лейтони, Дженсі Олдз, Крістіна Куґлер, Стів Даймонд, Браян Деламбр, Джейсон Дензел, Мішель Треммел, Джош Вокер, Кріс Кінґ, Остін та Едам Гассі, Браян Т. Гілл, а також той хлопчина на ймення Бен, чиє прізвище я не вмію правильно написати. Не маю сумніву, що я про когось забув. Усі ви — чудові люди, і я — якби лише міг — вручив би кожному по Сколкозбройцю.

Ху-у-х! Це вже не слово подяки, а цілий епос. Але згадати треба й ще декого. Я пишу ці рядки майже в першу річницю, як найняв Незмінного Пітера Елстрома — мого особистого помічника, співредактора й саме ту світлу голову, яку мають на увазі, кажучи: «…а дві краще». Переглянувши мої попередні «подячні слова», ви завжди знайдете там його ім’я. Упродовж багатьох років він залишається моїм добрим другом і поціновувачем моєї творчості. Мені надзвичайно пощастило, що наразі він працює лише на мене. Сьогодні Пітер встав о третій ранку, щоб востаннє вичитати вже готову книжку. Тож коли знову побачите його на зустрічі з читачами, купіть йому шматок сиру.

Я би також проявив недбалість, якби не подякував Тому Догерті за те, що мій рукопис таки вибився в люди. Лише завдяки його вірі в цей проєкт нам вдалося прилаштувати кудись таку товстелезну книжку, і тільки його особистий дзвінок переконав Майкла Вілана зробити для неї обкладинку. Том допоміг мені навіть більше, ніж я, напевно, заслуговую: уже від самої згадки про книгу на кшталт цієї (з безліччю сторінок, ілюстрацій і внутрішніх оздоб) чимало видавців одразу беруть ноги в руки. Саме завдяки цій людині видавництво Tor Books безнастанно видає неймовірні книжки.

І нарешті — кілька слів про чудо-обкладинку Майкла Вілана. Для тих, хто ще не чув цієї історії, повторюся, що я ще підлітком почав читати фентезі (та й, власне, узагалі полюбив читати) саме через його прекрасні малюнки на обкладинках книжок. Він наділений унікальною здатністю передати дух твору в одному зображенні — я завжди знав, що книжкам з його обкладинками можна довіряти. І мріяв про те, що одного дня його витвір прикрасить обкладинку і якоїсь моєї книжки. Здавалось, що моя мрія так і зостанеться мрією.

І те, що це нарешті сталося, — та ще й із милим моєму серцю романом, на який я потратив безмір часу, — для мене величезна честь.

Пролог до «Хронік Буресвітла»

Калак обігнув гірський хребет і застиг на місці, ледве не перечепившись об тушу конаючого громоскельця. Здоровенна кам’яна тварюка завалилася на бік, оголивши розпанахану грудину, з якої стирчало щось схоже на ребра. За формою чудовисько скидалося на скелет із неприродно довгими кінцівками, що росли з гранітних плечей. На клиноподібній морді двома темно-червоними цятками світилися очі, немов у глибині каменя палало полум’я. Тепер вони скляніли.

І хоч скільки століть минуло, а побачивши громоскельця зблизька, Калак мимохіть здригнувся. Кожне ручисько почвари було завдовжки зі зріст середньої людини. Колись йому вже траплялося гинути від таких лабетів, і це було ще те задоволення.

Але хто й коли помирав приємною смертю?

Він обійшов страховиська, ретельно маневруючи полем бою. Рівнина була всіяна камінням неправильної форми й уламками скель, довкола височіли останці, землю вкривали трупи. Рослинності майже не спостерігалося.

Хребти й кургани рясніли шрамами. Від деяких лишилися тільки роздроблені, немовби висаджені в повітря, уламки — там билися Приборкувачі сплесків. Зрідка він проминав розтріскані, химерної форми вирви: це громоскельці виламувалися з гірської породи, щоб одразу ж кинутися в бій.

Чимало мертвих тіл були людськими, чимало — ні. Їхня кров перемішалася: червона, жовтогаряча, фіолетова. Хоча жодне із тіл довкола Калака не ворушилося, у повітрі висіло марево невиразних звуків: десь стогнали від болю, десь волали від горя. Але несхоже було, щоби хтось святкував перемогу. Над рідкими клаптями чагарників і купами тліючих трупів клубочився дим. Де-не-де курилися навіть скелі. Хто-хто, а Мертвечинці своє діло знали.

«Але ж я вцілів, — подумалося Калакові, коли він, притискаючи руку до грудей, поспішав до місця збору. — Цього разу я вцілів».

У цьому й крилася небезпека. Якщо він гинув, його відправляли назад — без шансів. Коли ж випадало пережити Руйнацію, він мав повертатися туди добровільно. До місця, сама лише згадка про яке жахала його. Туди, де біль і вогонь. А якби він вирішив… не вертатися, тоді що?

Небезпечні думки, навіть зрадницькі думки. Він прискорив кроки.

Місце збору було призначене в затінку високого останця — справжнього шпиля, що, здавалося, сягав неба. Як і зазвичай, він і дев’ятеро інших завважили перед битвою, що всі вцілілі зберуться там. Як не дивно, але чекав на нього лиш один — Джезріен. Невже восьмеро інших загинули? Що ж, і таке могло трапитись. Адже цього разу битва була просто шалена, одна з найлютіших. Раз од разу ворог виявляв усе більшу стійкість.

Але ні. Наблизившись до підніжжя останця, Калак стривожено насупився: увігнані вістрями в кам’янистий ґрунт, там пишалися сім мечів. Кожний із них був справжнім витвором мистецтва: обтічної форми, прикрашений ґліфами та візерунками. Він упізнав кожен із семи. Якби їхні володільники загинули, то й Клинки одразу зникли б.

Клинки були грізною зброєю — навіть потужнішою, ніж звичайні Сколкозбройці. А ці сім — і поготів унікальні. Безцінні. Ззовні утворюваного мечами кола стояв Джезріен і дивився на схід.

— Джезріене?

Вбрана в біле й блакитне постать обернулася в його бік. Попри перебуті століття Джезріен здавався молодим — років тридцяти, не більше. Його чорна борідка була охайно підстрижена, хоча колись ошатний одяг подекуди обгорів і вкрився плямами крові. Склавши руки за спиною, він глянув на Калака.

— У чому річ, Джезріене? — запитав Калак. — Де всі?

— Пішли.

Голос у Джезріена був тихий, грудний, королівський. І хоча століття спливли відтоді, як його голову востаннє вінчала корона, манера триматися з монаршою гідністю зосталася при ньому. Здавалося, він завжди знає, як учинити.

— Сталося диво: цього разу загинув лише один із нас.

— Таланель, — здогадався Калак: лише його Клинка не вистачало.

— Так. Він наклав головою, утримуючи прохід біля північного каналу.

Калак кивнув. Таким уже був Талн: він здебільшого обирав, здавалось би, безнадійні ділянки битви й часто здобував перемогу. Але й гинув не менш часто. Зараз він, напевно, саме повернувся до того місця, де вони перебували в перервах між Руйнаціями. До місця кошмарів.

Калак відчув, що тремтить. Відколи це він став таким слабкодухим?

— Джезріене, цього разу я не можу повернутися, — прошепотів Калак, підходячи ближче й хапаючи того за руку. — Розумієш? Не можу.

При цих словах Калак відчув, як щось обірвалось у нього всередині. Скільки ж це тривало? Століття, а може, і тисячоліття тортур: адже там неуявно важко стежити за часом. Ці вогнища, ці гаки, які знову й знову терзали його плоть — кожнісінького дня. Спочатку пропалювали шкіру на руці, далі витоплювали лій і добиралися до кісток. Він і зараз відчував той сморід. О, Всемогутній, він і зараз його відчував!

— Залиш свій меч, — наказав Джезріен.

— Що?

— Мене обрали, щоб зачекати на тебе: ніхто не знав, уцілів ти чи ні, — пояснив той, киваючи в сторону кола з мечів. — Ми тут… ухвалили… дещо. Час порушити Присягу.

Жах пройняв Калака гострим болем.

— А що це дасть?

— Ішар гадає, що доки хоч один із нас зв’язаний Присягою, цього може вистачити. У нас є шанс покласти край Руйнаціям.

Калак зазирнув у вічі безсмертного короля. Зліва над клаптем рослинності клубочився чорний дим. Ззаду доносилися стогони агонізуючих. Там, у Джезріенових очах, Калак угледів страждання й горе. Цілком можливо, що і страх. Це були очі людини, яка зависла над прірвою, вхопившись за билинку.

«Святі небеса, — промайнуло в думках Калака. — Виходить, і ти зневірився?»… Ця доля спіткала їх усіх.

Калак повернувся й відійшов убік, де з невисокого хребта відкривався вид на чималу частину поля бою. Воно було просто всіяне трупами, поміж яких сновигали живі. Воїни, вдягнуті ледь не в мішковину, котрі тримали в руках списи з бронзовими наконечниками. На їхньому тлі вирізнялися інші — у сяючих панцирних обладунках. Ось пройшла ще одна групка: четвірка бійців у порваних кожухах з погано вичинених шкір, які супроводжували могутнього велетня в чудовому срібному панцирі надзвичайно вигадливої роботи. Який контраст!

До нього підійшов Джезріен.

— Вони мають нас за богів, — прошепотів Калак. — Вони розраховують на нас, Джезріене: адже, крім нас, у них нікого немає…

— У них є Променисті. Цього досить.

Калак похитав головою.

— Але ж ворог! Це не спинить його. Він зуміє завдати удару. Ти й сам це знаєш.

— Можливо, — король Вісників не захотів удаватися в подальші пояснення.

— А як же Талн? — запитав Калак, укотре згадавши: вогонь, смалена плоть, біль — знову, і знову, і знову…

— Нехай краще страждає один, аніж десятеро, — прошепотів Джезріен. Він виглядав на диво спокійним, навіть холодним: немов чорна тінь, яку в сонячний, спекотний день відкидає позад себе чесна й благородна людина.

Джезріен знову підійшов до утворюваного мечами кола. І раптом тоді, матеріалізувавшись із імли, у його руках зблиснув власний меч, усе ще вогкий від конденсату.

— Усе вже вирішено, Калаку. Тепер кожен сам по собі й нехай не намагається розшукати інших. Клинки ми залишимо тут. Термін нашої Присяги закінчується просто зараз.

При цих словах він підняв свій меч і ввігнав його в кам’янистий ґрунт поряд з іншими сімома. На якусь мить Джезріен завагався, поглядаючи на нього, але потім кивнув головою і відвернувся, неначе засоромився.

— Ми з доброї волі взяли на плечі цей тягар. Що ж, ми можемо й вибавитися від нього, якщо забажаємо.

— А що ми скажемо людям, Джезріене? — запитав Калак. — Яким вони пам’ятатимуть цей день?

— Усе дуже просто: скажемо, що зрештою вони перемогли, — відказав Джезріен, ідучи геть. — Гадаю, вони повірять. Хтозна: адже це може виявитись і правдою.

Якийсь час Калак проводжав поглядом Джезріена, котрий ішов випаленою рівниною. Врешті він прикликав власний Клинок і всадив його в камінь поряд з іншими вісьмома. Потому повернувся й пішов у напрямку, протилежному до обраного Джезріеном.

Та все ж він не міг не озиратися на кільце мечів і дещицю вільного місця. Там мав би стриміти десятий Клинок — зброя того, кого вони втратили. Навіть гірше: покинули. «Прости нам», — подумав Калак і попрямував геть.

Книга перша. Шлях королів

4500 років по тому

Пролог. Убити

«Людська любов холодна, наче води гірського потоку, що тече за лічені кроки від льодовика. Ми в його владі. О, Прародителю бур… ми в його владі. Ще якихось тисяча днів — і подме Вічновій». — Дата отримання зразка: перший день тижня палаг місяця шаш 1171 року — за тридцять одну секунду до смерті. Джерело зразка: темноока породілля середніх років. Дитину врятувати не вдалося.

Сет-син-сина-Валлано, Заблудлий із Шиновару, одягся в біле того дня, коли мав убити короля. Взагалі-то в таких випадках у біле традиційно вбиралися паршенді, чужий для нього народ. Але він робив те, що вимагали від нього господарі, та не ставив зайвих запитань.

Він сидів у просторій кам’яній кімнаті, розжареній омахами багать, що палахкотіли у величезних жаровнях і кидали яскраві відблиски на постаті гульвіс, котрі, обливаючись потом, танцювали, пиячили, галасували, співали та плескали в долоні. Дехто не витримував і валився додолу. Їхні зчервонілі обличчя яскраво свідчили про те, що гульби з них, напевно, досить і що їхні шлунки — не бозна-які міхи для вина. На перший погляд здавалося, що падають вони замертво — принаймні доки товариші не переносили їхніх тіл з бенкетної зали на завбачливо приготовані ліжка.

Сет не розхитувався в такт барабанного бою, не пив сапфірового вина та не підводився з місця, щоб долучитися до танцю. Він тихо сидів на одній із задніх лав — просто служник у білому одязі. На цьому бенкеті, приуроченому підписанню угоди, мало хто звертав на нього увагу. Служник як служник, звичайнісінький шин — кому є до нього діло? Тут, на Сході, більшість жителів були переконані, що Сет і подібні до нього — народ тямущий і незлостивий. І найчастіше вони мали рацію.

Раптом барабанники змінили ритм. Їхні удари змусили Сета здригнутися: мовби чотири серця забилися в унісон, женучи кімнатою хвилі невидимої крові. Сетові господарі сиділи за окремими столами, адже жителі цивілізованіших королівств мали їх за дикунів. Їхня чорна шкіра була рясно поцяцькована червоними плямами. Здебільшого їх знали під ім’ям паршенді, і вони доводилися ріднею покірнішим істотам, відомим у більшості країн світу як паршмени. Дивина та й годі. Самі вони ніколи не називали себе паршенді — так іменували їх алеті, і це слово можна було приблизно перекласти як «паршмени виду сапієнс». Але чомусь жодна зі сторін не вбачала в цьому образи.

Саме паршенді привели з собою музик. Спочатку світлоокі алеті сумнівалися, як розцінювати такий крок, адже для них барабани асоціювалися з музикою темноокої черні. Але вино швидко змусило їх забути про традиції та пристойність, і тепер алеті витанцьовували, нетямлячись від захвату.

Сет підвівся й потихеньку попрямував у потрібний йому закут кімнати. Гульба тривала вже довго — навіть король залишив гостей іще кілька годин тому. Але багато хто ще не нагульбанився. По дорозі йому довелося пройти повз Далінара Холіна, рідного брата короля, котрий у п’яній знемозі завалився на невеличкий столик. Цей уже немолодий, але ще міцний чолов’яга вперто відмахувався від тих, хто намагався спровадити його в ліжко. А де ж Ясна, донька короля? Елгокар, королівський син і спадкоємець трону, сидів за столом на помості та, з огляду на відсутність батька, перебрав на себе обов’язки господаря. Він водночас вів розмову з двома співбесідниками: смаглявим азішем із дивною блідою плямою на щоці та якимось худорлявим чоловіком, на вигляд алетійцем, котрий раз по раз озирався через плече.

Горілчані брати престолонаслідника мало цікавили Сета. Він узагалі уникав його, намагаючись триматися ближче до стін, де сиділи барабанники. У повітрі довкола них зі свистом носилися музикузьки — крихітні духи-спрени, які можуть прибирати подоби покручених прозорих стрічок. Коли Сет проходив повз музикантів, ті звернули на нього увагу. Незабаром вони залишать свято разом з іншими паршенді.

Вони не скидалися на ображених, не виглядали злими. Але водночас і збиралися порушити договір, який самі ж підписали всього кілька годин тому. У цьому не було ані найменшої логіки, проте Сет не ставив зайвих запитань.

Ближче до виходу із зали він пройшов уздовж плінтуса, інкрустованого кількома рядами блакитних вогників, що світилися рівним сяйвом. То були сапфіри, заряджені Буресвітлом. Яке блюзнірство! І як у жителів цих земель піднімалася рука використовувати таку святиню просто для освітлення? Ще й гірш од того: ходили чутки, ніби алетійські вчені впритул наблизилися до створення нових Сколкозбройців. Сет дуже сподівався, що то були звичайні хвастощі та намагання видати бажане за дійсне. Бо якби таке сталося, світ змінився б. Найвірогідніше, мешканці всіх країв, від далекої Тайлени й аж до гористого Я-Кеведу, навчали би своїх дітей алетійської.

Що правда, то правда: алеті були великим народом. Навіть крізь чад сп’яніння в них прозирала якась вроджена шляхетність. Їхні високі, статні чоловіки носили темні шовкові сюртуки, що застібалися не на грудях, а з боків та були майстерно розшиті золотом і сріблом. Кожен із них скидався на командувача у парадному мундирі.

Жінки мали ще імпозантніший вигляд. Вони носили пишні шовкові сукні, що облягали стан, а їхні яскраві кольори різко контрастували з темними тонами чоловічого одягу. Лівий рукав сукні обов’язково був довший за правий і повністю вкривав руку. Алетійські уявлення про пристойність були доволі дивні.

Чорне, мовби воронове крило, волосся вгорі було зібране й заколоте шпильками, а нижче спадало або химерним плетивом кіс, або вільними пасмами. У нього нерідко вплітали золоті стрічки й інші прикраси, а також напоєне Буресвітлом коштовне каміння. І що тут скажеш — гарно! Так, нечестиво, але ж і красиво!

Бенкетна зала залишилася позаду. Одразу ж за нею Сет проминув двері, що вели до іншої зали, де тривала Гульба жебраків. Цього вимагав алетійський звичай: в окремій кімнаті накривалися столи, і найбідніші містяни пригощалися наїдками й напитками, що були незгірш від тих, якими частували королівських гостей. Якийсь чоловік із довгою чорною бородою, яку вже посріблила сивина, осів додолу просто на порозі, дурнувато всміхаючись. Сет не міг визначити, чи то від недоумкуватості, чи, може, й від вина.

— Ми з тобою… бува… не знайомі? — поцікавився жебрак, ледь ворушачи неслухняним язиком. Потому засміявся й забелькотів якусь тарабарщину, знову тягнучись до бурдюка з вином. Отже, все-таки п’яний. Сет швидко пройшов повз нього і далі вздовж шеренги статуй, що зображували Десятьох Вісників із прадавніх воринських вірувань: Єзерезе, Іші, Келек, Таленелат. Він перелічив усіх і раптом усвідомив, що їх лише дев’ять. Як не крути, а однієї бракувало. Чому прибрали статую Шалаш? Усі знали, що король Ґавілар був ревним послідовником воринського культу. Дехто навіть сказав би, що аж надто ревним.

У цьому місці коридор повертав направо, по периметру огинаючи увінчаний куполом палац. Це був третій, королівський, поверх, стіни, стеля й підлога якого були змуровані зі скельного каменю. І тут блюзнірство! На камінь не годиться ступати ногами. Але що він міг удіяти? Він був Заблудлим і чинив так, як наказували господарі.

Сьогодні вони наказали йому вбратися в біле — у широкі білі штани, підперезані мотузкою, і тонку сорочку з довгими рукавами та глибоким вирізом. Одягати вбивцю в біле було однією з традицій паршенді. І хоча Сет не запитував, господарі пояснили чому.

Біле додає відваги. Вбраний у біле не зливається з ніччю. Біле попереджає.

Адже якщо ти йдеш убивати людину, вона має право знати, що ти наближаєшся.

Сет повернув праворуч, пірнувши в коридор, який вів прямо до королівських покоїв. На стінах горіли смолоскипи, проте їхнє світло його не вдовольняло: так по-справжньому зголодніла людина навряд чи насититься ріденькою юшкою. Довкола танцювали вогнекузьки — схожі на комах спрени, чиї крихітні тільця утворені самим лишень загуслим світлом. Факели були йому ні до чого. Він простягнув уже руку до капшука зі сферами, як раптом передумав, запримітивши попереду блакитні вогні: на стіні висіла пара світильників із Буресвітлом, усередині яких горіли сяючі сапфіри. Сет підійшов до однієї з них і простягнув руку, благально підставивши долоню під коштовний камінь, прихований за склом.

— Гей, ти! — долетів до нього окрик алетійською. На утворюваному коридорами перехресті стояло двоє вартових. Тієї ночі кількість охорони подвоїли, адже в Холінар навідалися дикуни. Так, тепер вони нібито були союзниками, але ж яка це непевна річ — союзи.

Конкретно цей, наприклад, не протримається навіть години.

Сет спокійно спостерігав, як двоє вартових наближалися до нього. З озброєння в них були лише списи: стражі не були світлоокими, а тому не мали права носити мечі. Однак їхні пофарбовані в червоне нагрудники були вигадливо оздоблені — так само як і шоломи. Темноокі чи ні, але вони були іменитими громадянами й обіймали значні посади в рядах королівської варти.

Зупинившись за кілька кроків від нього, перший з охоронців махнув списом:

— Геть звідси! Тобі тут не місце! — У нього була смаглява шкіра алетійця та ріденькі вуса, що обрамовували рот, спускалися вниз і там утворювали борідку.

Сет стояв, як укопаний.

— Ну?! — повторив охоронець. — Зі слухом погано?

Сет зробив глибокий вдих, викликаючи Буресвітло. Воно хлинуло в нього, струменіючи з двох сапфірових світильників на стінах, немов і справді всотувалося разом із потоком вдихуваного повітря. Буресвітло бушувало в ньому, і в коридорі раптом стало темніше — мовби на верхівці пагорба, яку вкрила тінь від хмарки, що набігла на сонце.

Сет відчував тепло Буресвітла, його шал — неначе буря бур завирувала у його венах. Ця сила була життєдайною, але й небезпечною. Вона штовхала до дії. До руху. До бою.

Затамувавши подих, він щосили намагався не розплескати Світла. Та все одно відчував, як воно поступово полишає його. Буресвітло можна втримати на якийсь час — щонайбільше на кілька хвилин. Воно просто витікало: адже людське тіло — це занадто пориста ємність. Подейкували, начебто Спустошувачі могли втримувати його як завгодно довго. Та чи ж існували вони взагалі? Висновуючи з його покарання — нічого подібного. Виходячи з його уявлень про честь — вони не могли не існувати.

Охоплений полум’ям священної енергії, Сет повернувся до вартових. Вони бачили, що той просто стікав Буресвітлом: його пасма звивалися над шкірою, немов струминки люмінесцентного диму. Перший страж примружив очі, придивляючись, і стривожено насупився. Сет був упевнений, що той ніколи не бачив чогось подібного. Наскільки він міг пригадати, кожен із тих, хто по-блюзнірському топтав камінь і бачив, на що здатний Сет, швидко знаходив смерть від його руки.

— Хто… хто ти? — у голосі вартового тепер уже не було колишньої рішучості. — Людина чи дух?

— Хочеш знати, хто я? — прошепотів Сет, зронивши з губ краплинку Буресвітла й дивлячись повз охоронця вглиб довгого коридору. — Той, кому дуже шкода…

Він кліпнув очима й кинувся до віддаленої частини проходу. Вируюче Буресвітло несамовито линуло з нього, обпікаючи шкіру холодом, а сила земного тяжіння перестала діяти. Натомість його потягло вглиб коридору, до обраного ним місця, — і воно тепер начебто опинилося «внизу».

Це був Простий викид, перший із трьох видів. Він давав змогу протидіяти законам фізики, спренам чи богам — хоч би що там тягло людину донизу. Силою Простого викиду він міг притягувати людей або предмети до різних поверхонь, а також розкидати у різних напрямках.

У його сприйнятті коридор перетворився на глибокий шахтний стовбур, на дно якого він падав, а двійко вартових стояли на одній з його вертикальних стінок. Вони були просто ошелешені, коли Сет ногами зацідив одразу обом в обличчя, зваливши додолу. Тоді змінив кут огляду й Кидком повернувся на підлогу. З нього потоком лилося Буресвітло. Підлога коридору знову стала його «низом», і він приземлився між двох охоронців. Задубілий на морозі одяг потріскував, і з нього сипалися кришталики паморозі. Сет підвіся, готуючись прикликати свого Сколкозбройця.

Один із вартових мацав рукою в пошуках списа. Нахилившись, Сет торкнувся плеча стража, водночас дивлячись на стелю. Він зосередився на точці прямо в себе над головою, подумки переливаючи Буресвітло зі свого тіла в охоронцеве, а відтак силою Викиду притягнув бідолаху до стелі.

Нажаханий страж заволав, щойно «верх» став для нього «низом». Залишаючи за собою Буресвітловий слід, він урізався в стелю і випустив зброю. Сет не спрямовував Викиду безпосередньо на спис, тож він полетів додолу та з грюкотом упав біля його ніг.

Убивство — найбільший з усіх гріхів. Але осьде він, Сет, — Заблудлий, котрий нечестиво топтав камінь, використаний іншими для будівництва — і нічого. І кінця-краю цьому не буде. Існувало лиш одне життя, на яке йому заборонялося зазіхати, — його власне.

Разом із десятим ударом серця він відчув, як у його простягнутій руці опинився Сколкозброєць. Він матеріалізувався, немов згустившись з імли, і по всій його довжині проступили краплинки вологи. Його Сколкозброєць був довгим і тонким, обосічним, дещо коротшим, ніж в інших. Сет замахнувся, і клинок пройшов крізь шию іншого стража. На кам’яній підлозі коридору лишилась подряпина від леза.

Використання Сколкозбройця давало дивний ефект. Його лезо з легкістю проходило крізь камінь, сталь чи будь-яку неживу речовину, але щойно торкалося людської шкіри, як починало поводитись по-іншому. Не те щоби Сет перетяв шию стража — на ній не лишилося й сліду, але очі небораки відразу ж узялися димом і спалахнули. Вони чорніли, зморщуючись в очницях, а сам він замертво повалився долілиць. Сколкозброєць не рубав живої плоті — цілив прямісінько в душу.

Зверху заворушився другий вартовий. Він якось спромігся звестися на ноги, хоча вони й були притиснуті до стелі.

— Сколкозбройний! — щосили заволав він. — Сколкозбройний у королівському палаці! До бою!

«Схаменулися», — подумав Сет. Вони й гадки не мали, що той витворяв із Буресвітлом, але безпомильно розпізнали Сколкозброєць.

Сет нагнувся й підняв списа, що впав з-під стелі, і нарешті видихнув — адже він затримав дихання ще тоді, коли втягнув носом Буресвітло. Поки не дихав, Світла ніби й вистачало, але у двох світильниках його було не так багато, тож він мав знайти нове джерело живлення. Тепер, коли Сет дихав у звичному ритмі, воно витікало з нього ще швидше.

Він зіпер тупий кінець списа об підлогу та глянув угору. Вартовий на стелі перестав волати й здивовано витріщив очі, помітивши, як поли його сорочки поповзли вгору, — земля під ним повертала собі домінуючі позиції. Потік Буресвітла, що струмувало з його тіла, помітно поменшав.

Він глянув униз на Сета, на вістря списа, націлене прямісінько йому в серце. З кам’яної стелі під його ногами повиповзали фіолетові страхокузьки.

Потік вичерпався. Вартовий упав.

Він закричав, напоровшись на списа, що пробив йому грудну клітку. Сет випустив ратище з рук, і воно з глухим стуком упало на землю. Радше навіть гепнуло — адже на вістрі корчилося людське тіло. Стискаючи в руці Сколкозброєць, Сет звернув у боковий коридорчик, покладаючись на вивчену напам’ять схему. Щойно він зник за рогом і притиснувся до стіни, як до вбитого стража приспів ще один наряд вартових. Новоприбулі відразу ж здійняли ґвалт.

Отримані ним інструкції були недвозначні: вбити короля, але так, щоби його помітили. Нехай алеті знають, що він наближається і з якою метою. Але навіщо? Навіщо паршенді взагалі погодилися на цей договір, якщо збиралися підіслати вбивцю у вечір його підписання?

На стінах коридорчика світилися ще кілька бра із сапфірами. Король Ґавілар любив показну розкіш — він і гадки не мав, що таким чином готує джерела живлення для Викидів тому, хто прийде його вбивати. Адже штучок на кшталт тих, які виробляв Сет, ніхто не бачив упродовж тисячоліть. Від тих часів не збереглося жодних писаних свідчень, а легенди жахливо все перебріхували.

Сет знову виглянув у коридор. Один із вартових, які стояли на перехресті, помітив його і щосили закричав, тицяючи пальцем. Сет переконався, що його таки помітили, і знову зник з-перед їхніх очей. На бігу він глибоко вдихнув, викликаючи Буресвітло зі світильників. Воно оживило Сета: швидкість бігу зросла, м’язи розривалися від припливу енергії. Світло бушувало в ньому, у вухах гупала кров. Це було страшне й водночас чудове відчуття.

Прямо, знову прямо, а тоді вбік. Він відчинив двері підсобного приміщення та на хвильку забарився: рівно настільки, щоби вартовий встиг вискочити з-за рогу й уздріти його. А тоді ввірвався в кімнату. Готуючись до Повного викиду, він підняв руку й силою думки сконцентрував у ній потік Буресвітла — так, що туго натягнута шкіра аж запроменилася сяйвом. А тоді різким рухом спрямував її у бік одвірків, бризкаючи світінням, немов краплями білої фарби. Двері з грюкотом зачинилися перед самим носом у вартових.

Буресвітло втримувало двері силою сотні рук. Повний викид давав змогу з’єднувати предмети між собою — аж доки не закінчувався заряд. Він потребував довше часу на підготовку, ніж Простий викид, та й світло витікало значно швидше. Спочатку затряслася дверна клямка, далі затріщала деревина: стражі намагалися висадити двері, щосили гамселячи в них ногами та плечима. Хтось закричав, щоби принесли сокиру.

Сет перетнув кімнату швидкими широкими кроками, маневруючи між меблями, які зберігалися в ній. Вони були з дорогих порід дерева, оббиті червоною тканиною. Він підійшов до протилежної стіни кімнати і, готуючись до ще одного блюзнірства, замахнувся Сколкозбройцем і горизонтально рубонув по темно-сірому каменю. Скельна порода піддалася: Сколкозброєць легко розтинав будь-яку неживу матерію. Потім приспіла черга двох вертикальних ударів, а тоді ще одного горизонтального — знизу. Утворилася велика квадратна брила. Він приклав до неї свою руку, силою думки заряджаючи камінь Буресвітлом.

Двері за його спиною почали піддаватись і вже заледве трималися. Озирнувшись через плече, він зосередив увагу на них, відтак Кидком перемістив брилу в тому напрямку. На одязі виступили кришталики інею, адже для того, щоби силою Викиду перемістити таке громаддя, потрібно немало Світла. Буря всередині Сета вщухла — немов ураган змінився мжичкою.

Він відійшов убік. Важка кам’яна брила здригнулася та почала сповзати в кімнату. За нормальних умов зрушити її з місця йому було би понад свої сили. Під дією власної ваги вона міцно сиділа б у стіні, спираючись на кам’яну кладку в її основі. Однак тепер під дією тієї ж таки власної ваги вона вивільнялася звідти: адже для брили протилежна стіна, в якій розміщувалися двері, стала «низом». З глухим скреготом вона вислизнула зі свого місця та повалилася в кімнату, трощачи меблі.

Нарешті вартові пробилися крізь двері та, знесилено хитаючись, зайшли до кімнати. І саме у той момент їх накрила гігантська кам’яна брила. Сет повернувся спиною до того місця, звідки лунали жахливі крики причавлених, звук розколюваної деревини та хрускіт кісток. Пригнувши голову, він проліз у щойно утворену діру та вийшов у коридор з протилежного боку.

Він ішов неспішно, всотуючи Буресвітло з настінних світильників, що траплялися на його шляху, і підживлюючи бурю всередині. У міру того, як їхнє світло слабшало, у коридорі ставало темніше. Він закінчувався масивними дерев’яними дверима, і поки Сет прямував до них, маленькі страхокузьки, що скидалися на краплинки якоїсь липкої, лілового кольору гидоти, стали виповзати з кам’яної кладки. Що ближче було до дверної пройми, тим їх більшало. Спренів притягував жах, який панував з того боку дверей.

Сет розчахнув їх і ввійшов в останній коридор, що вів просто до королівських покоїв. Високі й червоні керамічні вази вишикувалися вздовж проходу, чергуючись зі знервованими солдатами, котрі стояли з обох боків довгого, вузького килимка — червоного, мов річка крові.

Списоносці не стали чекати, доки Сет наблизиться. Вони підтюпцем задріботіли навперейми, заносячи свої короткі дротики. Сет різко викинув руку вбік, посилаючи Буресвітло у пройму дверей і застосовуючи третій та останній тип Викидів — Зворотний. Принцип його дії був інакший, ніж у випадку з двома іншими. Одвірки не випромінювали Буресвітла — навпаки, вони ніби почала всотувати звичайне світло довкола себе, поринувши в дивний напівморок.

Вартові метнули списи, але Сет не рушив із місця, продовжуючи тримати руку на одвірку. Хоча, порівняно з іншими, Зворотний викид потребував небагато Буресвітла, для нього необхідним був неперервний доторк. Зате все, що наближалося до Сета, особливо тіла з невеликою масою, притягувалося силою самого Викиду.

Дротики змінили курс і ввігналися у дверну раму по обидва боки від Сета. Щойно той почув, що їхні вістря вп’ялися в деревину, як одразу ж підскочив у повітря та Кидком перемістився на поверхню правої стіни, глухо стукнувши ногами у момент приземлення.

Сет одразу ж скоригував перспективу. З його точки зору на стіні стояв не він, а супротивники, поміж яких звисав криваво-червоний килим, мов небаченої довжини гобелен.

Сет рвонув уздовж коридору, побіжно різонувши Сколкозбройцем по шиях двох солдатів, котрі метнули в нього дротики. Їхні очі спалахнули, й обоє осіли додолу.

Решта вартових запанікували: одні пробували атакувати, інші гукали підмогу, ще інші злякано задкували. Нападники знітилися: їх спантеличувала необхідність битися з супротивником, котрий якимось дивом стоїть на стіні. Сет убив ще кількох, а тоді підстрибнув, зробивши сальто в повітрі, та кинувся назад на підлогу.

Він приземлився у саму солдатську гущу: зусібіч оточений, але зі Сколкозбройцем у руці.

За легендою, незліченні століття тому Сколкозбройці спершу носили на поясі Променисті лицарі. Це був дар їхніх богів, даний для того, щоби ті могли боронитися від Спустошувачів — страховиськ із полум’я й каменю в десятки футів заввишки, чиї очі палали ненавистю. Адже якщо у твого супротивника шкіра тверда, наче камінь, криця мало чим могла зарадити. Потрібно було щось надприродне.

Сет випростався: його просторий білий одяг покрився брижами, а щелепи мимоволі стиснулися від усвідомлення гріховності того, що він збирався зробити. Він завдав удару: на поверхні клинка зблиснуло відбите світло смолоскипів. Змах меча — навідліг, за ним ще один, іще. Майстерна робота. Він не міг затулити долонями вуха, щоби не чути криків поранених, не міг заплющити очі, щоб не бачити, як ті валяться додолу. Вони сипалися, мов іграшки, перекинуті змахом руки вередливої дитини. Якщо Сколкозброєць проходив крізь хребет, людина помирала, світячи наостанок палаючими очима. Якщо зачіпав кінцівку, тоді вона всихала. Ген пошкандибав кудись один із солдатів, чия рука безпорадно теліпалася, хоча все ще була одним цілим із плечем. Він уже ніколи не відчуватиме її та не зможе користуватися нею.

Сет опустив Сколкозбройця, стоячи в оточенні трупів із випаленими у попіл очима. Тут, в Алеткарі, часто переповідали легенди про те, як нелегко дісталася людству перемога над Спустошувачами. Але коли зброю, покликану боронитися від нічних жахіть, піднімали проти звичайних солдатів, людське життя ставало дешевшим за щербатий гріш.

Сет повернувся й попрямував далі, ступаючи пантофлями по м’якому червоному килимові. Його Сколкозброєць, як і завжди, лиснів сріблом і чистотою. Смерть від такого меча безкровна. Це ніби знак: Сколкозброєць — лише знаряддя в чужих руках, на ньому немає провини за вбивства.

Двері в кінці коридору з шумом відчинилися. Сет завмер, спостерігаючи, як звідти вискочив невеличкий загін солдатів, супроводжуючи чоловіка в королівському вбранні, який пригнув голову, ніби намагаючись уберегтися від стріл. На бійцях були темно-сині мундири — форма особистої гвардії короля. Ці ветерани й не думали зупинятися, щоби повитріщатися на трупи: вони й без того знали, на що здатен Сколкозброєць. Прочинивши бокові двері, вони впустили туди свого підопічного, а тоді відступили, наїжачившись списами в Сетову сторону.

Із королівських покоїв вийшла ще одна постать, закована в блакитну збрую зі щільно з’єднаних пластин. На відміну від звичайних панцирних обладунків, тут на стиках не помітно було ні шкіри, ні кольчужних кілець — лиш ідеально підігнані менші за розміром пластини. Обладунок був розкішний: його блакить відтіняла золота інкрустація у вигляді смужок, що облямовували кожну пластину, а шолом був оздоблений трьома рядами крилець, які скидалися на ріжки.

Це була Сколкозбруя — традиційне доповнення до Сколкозбройця. Саме його і стискав у руці новоприбулий: довжелезний шестифутовий клинок, прикрашений візерунком у вигляді омахів полум’я. Сріблястий метал його леза виблискував так, що, здавалося, от-от спалахне. Грізна зброя, розрахована на те, щоб убивати темних богів. Та ще й набагато довша за Сетову.

Той вагався: він не міг розпізнати тип обладунку. Його не попередили завчасно про це завдання, тож просто не було коли осягати тонкощі конструкцій лат і мечів, які мали в своєму розпорядженні алеті. Але зі Сколкозбройним слід було розібратися до того, як він кинеться навздогін королю: такого ворога не можна було лишати за спиною.

Крім того, Сколкозбройний міг здолати його, вбити, покласти край його жалюгідному життю. Його Викиди були б безсилі проти суперника, закованого в Сколкозбрую, адже вона лиш підсилюватиме, зміцнюватиме його. Сетова честь не дозволить йому відступитися від своєї місії чи шукати смерті. Проте якщо вона сама завітає до нього, він зустріне її з розпростертими обіймами.

Сколкозбройний завдав удару, і Сет, підстрибнувши та крутнувшись у повітрі, Кидком перемістився на стіну коридору. Він задкував, пританцьовуючи, і тримав клинок напоготові. Сколкозбройний прибрав загрозливої пози, ставши в одну з тих фехтувальних стійок, які вподобали бійці зі Сходу. Він виявився куди моторнішим, ніж можна було очікувати від супротивника в такому громіздкому обладунку. Сколкозбруя була особливою річчю — такою ж древньою та магічною, як і Сколкозброєць, що утворював із нею комплект.

Сколкозбройний знову змахнув мечем. Сет відскочив убік і силою Викиду перемістився на стелю, ледь встигнувши уникнути смертоносного леза, що впилося в стіну. Охоплений змагальним азартом, Сет кинувся вперед і завдав удару зверху вниз із викидом руки, цілячи в шолом Сколкозбройного. Той ухилився, припавши на одне коліно, — і клинок зі свистом розтяв повітря.

Сет відскочив назад саме вчасно: Сколкозбройний, змахнувши клинком над головою, цього разу ввігнав його в стелю. Сет не мав власної Сколкозбруї, та й вона була йому ні до чого: енергія напоєних Буресвітлом сапфірів могла або підзаряджати на Викиди, або живити Сколкозбрую — тож доводилось обирати.

Поки Сколкозбройний обертався, він прожогом метнувся вперед по стелі. Як і слід було очікувати, той знову завдав удару, тож Сет відстрибнув убік і покотився. Потім умить звівся на ноги та Кинувся назад на підлогу, прокрутивши в повітрі сальто. Він приземлився якраз за неприкритою спиною супротивника та щосили рубонув по ній Сколкозбройцем.

На жаль, Сколкозбруя надавала своєму власнику одну важливу перевагу: такий меч її просто не брав. Зброя Сета влучила в ціль: по задній поверхні обладунку розповзлося мереживо тріщин, з яких сочилося Буресвітло. Проте на ньому не залишилося жодних вм’ятин чи вгинів, що неминуче з’явилися би на звичайному панцирі. Сет мав поцілити в те саме місце ще хоча б раз, щоби пробити броню.

Пританцьовуючи, він відступив, а розлючений супротивник гнівно змахнув мечем, силкуючись розсікти йому коліна. Буря, що бушувала всередині Сета, давала чимало вигод — включно з можливістю швидко загоювати неглибокі рани. Але навіть вона не змогла би відновити кінцівки, по яких різонули Сколкозбройцем.

Сет обійшов Сколкозбройного, а тоді вибрав вдалий момент і ринувся вперед. Той знову наніс удар, але шин миттю Кинувся на стелю — шугонув угору, опинившись над вістрям меча — і зразу ж Кидком повернувся додолу. Приземлившись, він без загаяння рубонув супротивника, але Сколкозбройний швидко зорієнтувався та вклав у новий удар ще й інерцію попереднього. Вийшло майже ідеально: схибив не більше, ніж на волосину.

Сетів суперник орудував Сколкозбройцем із небезпечною майстерністю. Багато хто аж надто покладався на саму лише силу своєї зброї й обладунку. Проте цей боєць був явно не з таких.

Сет стрибнув на стіну й атакував суперника швидкими, короткими наскоками, мов розлючена мурена. Сколкозбройний відбивав їх замашними, стрімкими ударами у відповідь. Довжина його клинка не давала Сету змоги наблизитися.

«Щось це все надто затягується!» — промайнуло в його голові. Якщо король дістанеться своєї схованки, Сетова місія автоматично провалиться, скільки б алетійців він не вбив. Пригнувши голову, шин знову спробував завдати удару, проте Сколкозбройний змусив його відступити. Кожна зайва секунда цього двобою збільшувала шанси короля на щасливу втечу.

Настав час забути про розважливість. Сет злинув у повітря та, Кинувшись в інший кінець коридору, почав падати на супротивника, виставляючи ноги вперед. Той одразу ж змахнув мечем, але Сет встиг змінити кут Кидка й опустився додолу — лезо Сколкозбройця просвистіло в повітрі якраз над його головою.

Він приземлився навпочіпки й використав силу інерції, щоби, відштовхнувшись, рвонути вперед і рубонути Сколкозбройного в бік — туди, де збруя дала тріщину. Удар вийшов страшним: намічена пластина розлетілася на друзки, а навсебіч бризнули краплини розплавленого металу. Суперник зойкнув, припавши на одне коліно, і підніс руку до ушкодженого боку. Сет зарядив туди ще й ногою, і цей підсилений Буресвітлом удар відкинув супротивника назад.

Закутий у важкий обладунок Сколкозбройний врізався у двері королівських покоїв, розтрощив їх і впав на порозі, наполовину залетівши в кімнату позаду них. Сет залишив його лежати, пірнувши у прохід справа, — навздогін королю. У цьому коридорі лежав такий же червоний килим, а лампи з Буресвітлом, що висіли на стінах, дали йому можливість підживити бурю всередині.

Енергія знову кипіла в ньому, і він побіг швидше. Якщо він матиме достатньо часу, то зможе спершу покінчити з королем, а там уже до переможного кінця відбиватиметься від Сколкозбройного. Це буде нелегко: Повний викид із прив’язкою до дверей не зупинить його, а збруя дозволить бігти з неуявною швидкістю. Сет озирнувся через плече.

Сколкозбройний не переслідував його. Він сидів на землі, вочевидь приголомшений. Сет ледь бачив його: людська постать на порозі, всипана скіпками від розколотих дверей. Напевно, він поранив його сильніше, ніж гадав.

А може…

Сет застиг на місці. Перед очима промайнула низько схилена голова людини, котру поспіхом виводили гвардійці — так, щоб не можна було розгледіти обличчя. А Сколкозбройний усе ще не поспішав кидатися навздогін. І щось він аж надто майстерно орудував мечем. Ходили чутки, що небагато бійців могли тягатися з Ґавіларом Холіном у мистецтві володіння холодною зброєю. Отже…

Сет повернувся і рвонув назад, покладаючись на свою інтуїцію. Щойно Сколкозбройний угледів його, як енергійно звівся на ноги. Сет побіг іще швидше. Бо що безпечніше для короля? Втікати, довіривши своє життя охоронцям? Чи надягти Сколкозбрую та залишитися, замаскувавшись під одного з них?

«Спритний хід», — зметикував Сет, а донедавна млявий Сколкозбройний став у ще одну фехтувальну стійку. Шин із подвоєною силою ринувся в бій, розмахуючи мечем та осипаючи супротивника градом ударів. А Сколкозбройний, котрий виявився королем, завзято відбивався широкими, замашними порухами клинка. Від одного з них Сет ледь устиг відсахнутися: лезо розтяло повітря за лічені дюйми від нього, обдавши вітерцем. А тоді, вибравши вдалий момент, він раптом ринувся вперед і пірнув під вістря меча, відведене в сторону силою інерції.

Очікуючи чергового удару в поранений бік, король напівобернувся, прикриваючи ліктем вільної руки діру в Сколкозбруї. Це дало Сетові можливість проскочити мимо нього та дістатися до королівських покоїв.

Король повернувся, щоб кинутися навздогін, але Сет уже мчав щедро вмебльованою кімнатою, розмахуючи рукою й намагаючись доторкнутися до кожного громіздкого предмета на своєму шляху. Він заряджав їх Буресвітлом, Кидками переміщуючи в точку позаду короля. Меблі завалювалися, немов кімната повернулася набік: на остовпілого короля раптом посипалися дивани, стільці та столи. Ґавілар припустився помилки, спробувавши боронитися від них Сколкозбройцем: так, ця зброя легко перерубала чималих розмірів диван, але ж порубані рештки все одно падали на нього, збиваючи з ніг. Врешті ослінчик остаточно звалив його додолу.

Ґавілар відкотився вбік, щоби дати дорогу меблям, і знову почав наступати. Крізь розтріскані секції його Сколкозбруї просочувалися струмені Буресвітла. Зібравшись із духом, Сет підскочив у повітря і силою Викиду перемістив своє тіло назад і трохи вправо — подалі від атакуючого короля. Це вивело його з-під удару. А потім різко Кинувся вперед, використавши аж два Прості викиди один за одним. Із нього потоком ринуло палахкотливе Буресвітло, одяг вкрився шаром паморозі — адже він нісся на короля зі швидкістю, що рівно вдвічі перевищувала звичайну швидкість падіння.

Поза короля видала здивування, коли Сет накренився в повітрі, а потому, прокрутивши сальто, ринувся на нього, розмахуючи мечем. Він щосили рубонув по шолому з крильцями, а тоді відразу ж Кинувся на стелю, де впав горілиць, важко гупнувши об кам’яний дах. Він зробив надто багато Кидків у різних напрямках за надто короткий проміжок часу: його тіло було дезорієнтоване, тож граційного приземлення не вийшло. Похитуючись, шин усе ж звівся на ноги.

На долівці під його головою король трохи подався назад, намагаючись якось прилаштуватися та завдати чергового удару. Його розколотий шолом сочився Буресвітлом. Він став у оборонну стійку, прикриваючи бік із проламаною пластиною. Тримаючи меч однією рукою, король замахнувся й рубонув у напрямку стелі. Сет миттєво зробив Кидок униз, помисливши, що випад супротивника не дасть тому змоги вчасно опустити меч.

Але він недооцінив опонента. Той ринувся назустріч, парирувавши удар виставленою вперед головою. І саме в той момент, коли лезо Сетового меча вже вдруге торкнулося шолома — цього разу розтрощивши його на друзки, — затягнутим у латну рукавицю кулаком Ґавілар щосили вдарив його в обличчя.

Сліпуче світло зблиснуло у Сетових очах, немов утішний додаток до страшного й раптового болю, що пронизав його лице. Контури предметів розпливлися, в очах потемніло.

Біль. Який нестерпний біль!

Він заволав, і з широко відкритого рота рікою хлинуло Буресвітло. Спиною він налетів на щось тверде — балконні двері. Тепер біль перекинувся ще й на плечі, немов у них впилася сотня кинджалів. Він звалився додолу, покотився й застиг, дрижачи всім тілом. Звичайна людина такого удару не пережила б.

«Нема часу на біль. Нема часу на біль. Нема часу на біль!»

Сет кліпав очима, тряс головою, але довколишній світ уперто залишався розпливчатим і темним. Невже він осліп? Ні, це надворі стемніло. Він лежав на дерев’яному балконі: удар був такої сили, що двері не витримали. Глухий стукіт. А-а-а… це чиїсь важкі кроки. Сколкозбройний!

Сет із останніх сил звівся на ноги. Перед очима все пливло. З одного боку обличчя юшила кров, зі шкіри парувало Буресвітло, засліплюючи ліве око. Світло. Воно зцілить його, якщо це можливо. Нижня щелепа вільно теліпалася. Невже зламана? Та ще й Сколкозбройця зронив!

Перед очима рухалася незграбна тінь: крізь понівечений обладунок короля витекло немало Буресвітла, тож тепер він насилу йшов. Але наближався.

Скрикнувши, Сет рухнув на коліна й почав гарячково заряджати балкон Буресвітлом, щоб силою Викиду перемістити його донизу. У повітрі довкола повіяло холодом. Буря ревіла, перекочуючись донизу через його руки та всотуючись у деревину балкона. Він спробував Кидонути його вниз, потім спробував іще раз. Він робив уже четверту спробу, коли на балкон ступив Ґавілар. Під додатковою вагою балкон нарешті загойдався. Затріщала здеформована деревина.

Сколкозбройний вагався.

Сет спробував уп’яте — опорні балки підломилися, а вся споруда відділилася від основної будівлі. Крик вирвався з-позад його зламаної щелепи, і він витратив останню порцію Буресвітла на те, щоб Кидком переміститися на бічний мур палацу. Завалившись набік, він пролетів мимо приголомшеного Ґавілара, впав на стіну й покотився.

Балкон рухнув додолу. Нажаханий король дивився вгору, а твердь утікала в нього з-під ніг. Падіння було недовгим. У місячному світлі Сет із серйозним виглядом спостерігав — хоч в одному оці все ще туманилося, а на друге він узагалі не бачив, — як балконна споруда з грюкотом врізалася в кам’яні плити двору. Стіна палацу затремтіла, і тріск розтрощеного дерева луною відбився від сусідніх будівель.

Усе ще маючи під собою мур палацу замість підлоги, Сет застогнав і підвівся. Він почувався дуже ослаблим, адже використав увесь запас Буресвітла надто швидко і тим перенапружив тіло. Насилу тримаючись на ногах, він пошкутильгав униз по стіні — туди, де валялися уламки балкона.

Король усе ще ворушився. Взагалі-то Сколкозбруя захистила б його від такого падіння, але довгий скривавлений уламок деревини простромив бік короля якраз там, де Сет раніше пробив йому панцир. Шин опустився навколішки, вдивляючись у спотворене болем обличчя монарха. Вольові риси, квадратне підборіддя, чорна борода, що подекуди взялася сивиною, пронизливий погляд світло-зелених очей. Ґавілар Холін.

— Я… чекав… на тебе, — ледь вимовив він у перервах між судомними подихами.

Сет просунув руку за нагрудник королівської кіраси та спробував намацати й розстібнути ремені. Вони піддалися, і Сет повністю зняв його. Зворотний бік захисної пластини був оснащений сапфірами: два з них тріснули й перегоріли, а троє інших усе ще світилися. Не вірячи своїм очам, Сет різко вдихнув, усотуючи Буресвітло.

Усередині знову забушувала буря. Випари Світла, що здіймалися над однією стороною обличчя, погустішали, зцілюючи поранену шкіру та кістки. Біль усе не вщухав: лікувальна дія Буресвітла аж ніяк не миттєва. Знадобляться години, доки він остаточно прийде в норму.

Король закашлявся:

— Скажи… Тайдакару… що він запізнився…

— Я не знаю, хто це такий, — ледь вимовив Сет, намагаючись не ворушити зламаною щелепою. Потому підвівся й виставив руку вбік, прикликаючи Сколкозбройця.

— А хто ж тоді? — нахмурився король. — Рестарес? Садеас? Ніколи б не подумав…

— Мене підіслали паршенді, — відказав Сет. Щойно збігли десять ударів серця, як вогкий від конденсату Сколкозброєць знову опинився в його руці.

— Паршенді? Але ж це божевілля, — Ґавілар знову закашлявся, а тоді підніс тремтячу руку до грудей і став порпатись у внутрішній кишені. Незабаром він видобув звідти невеличку кришталеву сферу на ланцюжку. — Візьми. Вона не повинна потрапити до їхніх рук, — скидалося на те, що в ньому згасала свідомість. — Передай… передай моєму братові… нехай підбере найважливіші слова, які лишень може сказати чоловік…

Ґавілар затих.

Сет на якусь мить завагався, а тоді опустився навколішки й узяв сферу до рук. Вона виглядала дивно — геть не схожа на ті, що він бачив раніше. Хоч і зовсім темна, вона якимсь дивом світилася особливим, чорним світлом.

«Паршенді? — як сказав було Ґавілар. — Але ж це божевілля».

— Тепер усе чистісіньке божевілля, — прошепотів Сет, ховаючи дивину до кишені. — І все рушиться прямо на очах. Вибачай, алетійський королю. Хоча тобі, гадаю, наплювати. Принаймні тепер, — Сет підвівся. — Тобі хоча б не доведеться переживати кінець світу, який чекає на решту з нас.

Біля бездушного тіла короля з імли матеріалізувався його Сколкозброєць і дзенькнув об каміння, немов випавши з мертвої руки колишнього власника. Він вартував цілого багатства: у боротьбі за оволодіння одним-єдиним Сколкозбройцем занепадали та гинули королівства.

Зсередини палацу долинули стривожені крики. Сет мав поспішати. Але…

«Передай моєму братові…»

Для Сетових одноплемінників передсмертне прохання вмираючого було священним. Тож він узяв королеву руку, вмочив її у його ж власну кров та вивів на уламку деревини: «Брате, підбери найважливіші слова, які лишень може сказати чоловік».

Упоравшись із цим, Сет зник у темряві. Він не взяв із собою королівського Сколкозбройця — навіщо? І його власний був цілком достатнім прокляттям.

ЧАСТИНА ПЕРША. ПОВЕРХ ТИШІ

Каладін ✦ Шаллан

1. Буреблагословенний

«Ви вбили мене. Покидьки, ви мене вбили! Сонце ще не згасло, а я помираю!» — Дата отримання зразка: п’ятий день тижня чач місяця бетаб 1171 року — за десять секунд до смерті. Джерело зразка: тридцятиоднорічний темноокий солдат. Автентичність зразка вважається сумнівною.

П’ять років по тому

–Мене ж уб’ють, правда? — запитав Ценн.

Загартований ветеран, який стояв поруч, обернувся і глянув на хлопчину. Усю нижню частину обличчя бувалого в бувальцях воїна вкривала коротко підстрижена чорна борода, що на щоках уже взялася сивиною.

«Мене вб’ють, — думав Ценн, стискаючи спис, ратище якого стало слизьким від поту. — Я загину. О, Прародителю бур, я загину».

— Скільки тобі років, синку? — поцікавився ветеран. Ценн не пам’ятав його імені. Нелегко було пригадати хоч щось, дивлячись, як армія супротивника шикується в бойові лави з іншого боку всіяної камінням рівнини. Здавалося, ніби в рухах воїнів проглядало щось цивільне: аж надто акуратне й організоване. Озброєні дротиками — у першій лінії, за ними ті, хто мав метального чи ударного списа, і лучники з боків. Обладунки темнооких списників були такими ж, як і Ценнів: шкіряна куртка без рукавів, спідниця до колін з аналогічного матеріалу, простий сталевий шолом і такий же нагрудник.

Багато хто зі світлооких мав повний комплект спорядження. Вони сиділи верхи на конях в оточенні почесної варти в нагрудниках, що виблискували винним чи темно-зеленим, мов ліс, кольорами. Чи були серед них Сколкозбройні? У ясновельможного Амарама Сколкозбройця не було. А в його людей? А якщо Ценнові випаде битися зі Сколкозбройним? Звичайному солдату такого ворога не здолати. Це траплялося настільки рідко, що кожен окремий випадок одразу ж обростав легендами.

«Цього разу все насправжки», — подумав він, відчуваючи, як усередині наростає страх. Це тобі не муштра в таборі, не польові збори, на яких вони махали палками замість мечів. Це відбувалося наяву. Щойно він по-справжньому взяв у тямку цей факт, як його серце закалатало, немов налякана тварина, що рвалася з грудної клітки на волю, а ноги підкосилися. Ценн раптом усвідомив, що насправді він боягуз. Не треба було йому полишати стада! Ох, не треба було…

— То скільки тобі стукнуло, синку? — наполегливо перепитав ветеран.

— П’ятнадцять, сер.

— А як тебе звати?

— Ценн, сер.

Бородатий велетень кивнув у відповідь:

— А я Даллет.

— Даллет, — повторив Ценн, усе ще вдивляючись у шеренги ворожого війська. Скільки ж їх було! Тисячі. — Мене ж уб’ють, правда?

— Ні, — хрипко й непривітно відказав той, але якраз такий тон і вплинув на хлопця заспокійливо. — Нічого з тобою не трапиться. Вище голову! І тримайся решти загону.

— Але ж я пройшов усього тримісячний курс підготовки! — він ладен був заприсягтися, що чує ледь уловимий дзенькіт ворожих обладунків і щитів. — Я заледве вмію тримати в руках списа! О, Прародителю бур, мені гаплик! Я навіть не можу…

— Синку, — м’яко, але рішуче увірвав його Даллет, кладучи свою руку тому на плече. За спиною ветерана зблиснув край великого круглого щита, відбиваючи сонячне проміння. — Повторюю: з тобою все буде гаразд.

— Звідки ви знаєте? — у голосі хлопця бриніло благання.

— Звідти, голубе. Бо ти входиш до загону Каладіна Буреблагословенного.

Воїни, що стояли довкола, ствердно закивали головами.

За їхніми спинами нові й нові партії бійців шикувалися в шеренги — тисячі бійців. Ценнові випало бути в одній із передніх лав, у складі загону Каладіна, що нараховував близько тридцяти бійців. Чому Ценна в останній момент перевели до нового загону? Очевидно, командування табору для новобранців мало на те свої причини.

Чому цей загін виставили в авангарді, де кількість втрат неминуче мала бути найбільшою? Маленькі страхокузьки, немов краплинки якоїсь липкої лілуватої гидоти, стали видобуватися з-під землі, сповзаючись до його ніг. На якусь мить хлопця пройняв такий жах, що він ладен був кинути спис і дати драла. Але рука Даллета ще міцніше стиснула його плече. Дивлячись у спокійні чорні очі Даллета, Ценн вагався.

— Ти сходив до вітру, перш ніж стати в стрій? — запитав Даллет.

— Часу не було…

— То давай зараз — хутко.

— Прямо… тут?..

— Якщо ти цього не зробиш, усе закінчиться тим, що сеча потече в тебе по нозі під час бою і відволіче твою увагу. Може, це навіть вартуватиме тобі життя. Ну ж бо!

Знітившись, Ценн попросив Даллета потримати списа й відлив прямо на каміння. Коли справу було зроблено, він окинув поглядом тих воїнів, котрі стояли поблизу. Жоден із Каладінових бійців навіть не всміхнувся. Вони стояли так само непорушно — списи при боці, щити за спиною.

Армія супротивника закінчувала останні приготування. Поле битви, що розділяло обидва війська, являло собою голе кам’янисте пустище, напрочуд рівне та гладке, на якому лиш де-не-де траплялися скелебруньки. Із нього вийшло б непогане пасовисько. У Ценнове обличчя дмухнув теплий вітер, напоєний вологими запахами великобурі, що бушувала минулої ночі.

— Даллете, — гукнув хтось.

Пробравшись крізь шеренги бійців, до них наблизився чоловік, котрий ніс у руці дротик, до древка якого були прикріплені пара ножів у шкіряних піхвах. Новоприбулий був молодим — може, років на чотири старшим за Ценна в його п’ятнадцять, — але на кілька пальців вищим навіть за Даллета. На ньому був звичайний шкіряний одяг списника, але з-під нього виглядала пара темних штанів. Ценн гадав, що таке взагалі-то не дозволялося.

Його чорне хвилясте волосся алетійця сягало плечей, а очі були карими. На плечах куртки без рукавів теліпалися аксельбанти з білого шнурка — знак того, що він командир загону. Усі тридцять бійців довкола Ценна виструнчилися, піднімаючи списи у привітанні. «Тож це і є Каладін Буреблагословенний? — із недовірою подумав Ценн. — Такий молодий?»

— Даллете, до нас незабаром приєднається новобранець, — сказав Каладін добре поставленим командним голосом. — Я хочу, щоби ти…

І раптом замовк, помітивши Ценна.

— Він прибув у розташування загону кілька хвилин тому, сер, — мовив Даллет, усміхаючись. — Я тут якраз готую його до битви.

— От і добре, — відповів Каладін. — Я заплатив чималі гроші, щоби вирвати цього хлопчину з пазурів Ґара. Цей горе-вояка настільки некомпетентний, що я взагалі дивуюся, чому він не в стані наших ворогів — це було би принаймні чесно.

«Що? — подумалося Ценнові. — Чого б це хтось став платити за мене гроші?»

— Яка твоя думка про поле битви? — запитав Каладін. Іще кілька списників, що стояли поруч, прикрили очі козирками долонь, прочісуючи поглядом каміння.

— Може, підійде та улоговина біля двох валунів аж ген справа?

— Підходи занадто нерівні, — похитав головою Каладін.

— Так точно, сер, ваша правда. А як щодо того невисокого горбка ондечки? Він досить віддалений, щоби перечекати першу навалу, і достатньо близько, щоб не відриватися від основних сил.

— Здається, підійде, — кивнув Каладін, хоча Ценн ніяк не міг уторопати, на що саме вони дивилися.

— А ви, бовдури, — всі почули?

Бійці високо здійняли списи.

— Наглядай за новачком, Даллете, — сказав Каладін. — Адже він не знає сигналів.

— Так, звісно, — відповів усмішливий Даллет.

Він ще й усміхався! Як тут можна було всміхатися? У ворожому стані засурмили в сурми. Це що ж — вони вже готові? І хоча Ценн щойно відлив, а все ж відчув, як по нозі збігла цівка сечі.

— Тримайтеся! — гукнув Каладін, а тоді швидким кроком рушив уздовж передньої шеренги, щоби перемовитися з командиром сусіднього загону. За спинами Ценна й товаришів усе ще дошиковувалися кілька десятків лав. Лучники по боках приготувалися стріляти.

— Не хвилюйся, синку, — знову заспокоїв його Даллет. — З нами все буде добре. Адже наш командир Каладін — справжній щасливчик.

Воїн по іншу руку від Ценна кивнув. Це був довготелесий, рудоволосий веден, чия смаглява шкіра була занадто темною як для алетійця. І що він забув в алетійській армії?

— Щира правда. Адже наш Каладін — Благословенний бурею. Що є, те є… Скільки це ми втратили були в минулій битві?.. Здається, лише одного?

— Але ж хтось таки загинув, — зауважив Ценн.

— То й що? — знизав плечима Даллет. — На війні завжди гинуть. У нашому загоні втрати найменші. Скоро сам побачиш.

Каладін закінчив розмову з іншим командиром і бігцем повернувся назад. Хоча в руці у нього був, строго кажучи, дротик — з ним належало вправлятися однією рукою, а в іншій тримати щита, — цей дротик був на добрий лікоть довшим, ніж у решти бійців.

— До бо-о-ою — …ту-у-уйсь! — скомандував Даллет.

На відміну від командирів інших загонів, Каладін не став у стрій, а так і залишився попереду своїх бійців. Воїни довкола Ценна знервовано переминалися, рвучись уперед. Ці звуки ланцюжком пробігли по лавах усієї величезної армії: на зміну затишшю прийшла буря. Зачовгали сотні ніг, заляскали щити, задзенькотіли пряжки. Каладін залишався непорушним, вдивляючись у бойовий стрій ворожої армії.

— Спокійно, хлопці! — наказав він, не обертаючись.

Позад них проскакав світлоокий офіцер:

— До бою! Спустіть із них кров. Порвіть на шматки!

— Спокійно, — повторив свій наказ Каладін, щойно вершник проїхав мимо.

— Розімнися — зараз будемо бігти, — сказав Ценнові Даллет.

— Бігти? Але нас учили наступати, маршируючи в шерензі! Ні в якому разі не ламати строю!

— Так то воно так, — відповів Даллет. — Але в тому й біда, що таких, як ти, недовчених, тут більшість. Тих же, хто і справді вміє воювати, посилають на Розколоті рівнини битися з паршенді. Каладін хоче трохи підівчити нас і перебратися туди — воювати за короля. Більшість із присутніх тут поламають стрій і наступатимуть кожен сам по собі, — Даллет кивнув головою вздовж вишикуваних рядів. — Зі світлооких не настільки добрі командири, щоби змусити їх залишатися в шеренгах. Тож тримайся нас і біжи.

— Мені виставити поперед себе щита?

У більшості лав довкола Каладінового загону воїни саме розстібали ремені своїх щитів, але в бійців Каладіна ті, як і раніше, висіли за спинами.

Перш ніж Даллет встиг відповісти, позаду засурмили наступ.

— Уперед, — наказав Даллет.

У Ценна не залишалося вибору. Уся армія прийшла в рух, під чобітьми солдатів задвигтіла земля. Як і пророкував Даллет, їхні лави недовго залишалися рівними: хтось крикнув «ура», інші підхопили. Світлоокі теж не відставали: «Пішли! Бігом марш! До бою!» Стрій розпорошився.

Щойно це сталося, як загін Каладіна щодуху рвонув і помчав на повній швидкості, забігаючи поперед інших. Нажаханий Ценн поспішав ледь не на чотирьох, та все ж не відставав від решти: земля була не така рівна, як здавалося, і він заледве не перечепився об непомітну скелебруньку, що втягнула своє гудиння в мушлю.

Потому він знову зіп’явся на ноги й летів уперед, стискаючи в руці спис. Важкий щит боляче бив його по спині. Ворожа армія, що виднілася вдалині, теж зарухалася: супротивник так само мчав полем битви їм назустріч. Нічого схожого на бойовий лад чи акуратно вишикувану шеренгу. Усе це навіть віддалено не нагадувало того, до чого їх готували на військовій муштрі.

Ценн навіть не знав, проти кого вони битимуться. Якийсь магнат зазіхав на вотчину ясновельможного Амарама, сюзереном якого, своєю чергою, був великий князь Садеас. Це була звичайна прикордонна сутичка, а противник, найімовірніше, належав до іншого алетійського князівства. Чому вони не мирилися між собою? Монарх, напевно, міг би покласти край їхнім чварам, але якраз відбув на Розколоті рівнини, де прагнув помститися за смерть свого батька, короля Ґавілара, вбитого за п’ять років до того.

Лучників ворогові було не позичати. Ценнів переляк сягнув апогею, коли в повітря знялася перша хвиля стріл. Він знову зам’явся, відчуваючи сильну спокусу дістати з-за спини щит. Але Даллет ухопив його за руку й потягнув за собою.

Небо розкололи сотні стріл, застуючи сонце. Вони описували в повітрі дугу й падали долі, кидаючись на здобич, немов небесні мурени. Воїни Амарама здійняли щити. Але не загін Каладіна: там обходилися без них.

Ценн скрикнув.

А стріли вп’ялися в середні лави Амарамової армії, далеко позаду нього. Ценн на бігу озирнувся через плече: стріли падали позаду. Почувся хрускіт деревини, що ламалася об крицю щитів. Закричали поранені. Лише декілька заблукалих стріл потрапили в передні ряди.

— Але як так? — крикнув він Даллетові. — Звідки ви знали?

— Лучники стріляють туди, де бачать найбільше скупчення живої сили, — відказав гігант, — так вони хоч у когось та поцілять.

Лише декілька групок бійців у складі передового загону не стали піднімати своїх щитів. Але більшість навскісно звели їх до неба, побоюючись стріл, що не так уже їм і загрожували, та незграбно бігли, відстаючи. Відтак наражалися на справжню небезпеку: їх могли затоптати солдати із задніх лав, у яких стріли й справді вціляли. Та все ж і Ценнові кортіло підняти щит: без нього він почувався все одно що голим.

У небо звився другий залп, і ті, у кого він влучив, заволали від болю. Загін Каладіна щодуху мчав у напрямку рядів супротивника, які теж ріділи від стріл Амарамових лучників. До Ценнових вух долинав бойовий клич ворожих солдатів, його очі розрізняли окремі обличчя. Раптом бійці Каладіна уповільнили біг і зупинилися, збившись тісною купкою. Вони досягли невеличкого схилу, що його Каладін і Даллет намітили раніше.

Даллет ухопив Ценна за руку та втягнув його в саму гущу Каладінових воїнів. Перед лицем ворога, котрий невпинно наближався, вони опустили списи й дістали з-за спин щити. Лави супротивника давно перемішалися: метальники дротиків уже не були строго попереду, а озброєні ударними списами — позаду. Усі вони просто бігли вперед, несамовито волаючи.

Ценн копошився, марно намагаючись розщібнути ремені та розвернути щит у потрібний бік. Загони зійшлися врукопаш, задзвеніли схрещені списи. На Каладінових бійців ринула група ворожих солдатів, які, напевно, бажали захопити командну висоту. Десятків зо три нападників сяк-так трималися купи, але куди їм було до того тісного строю, який тримав атакований ними загін. Ворог, здавалося, вирішив компенсувати цю обставину завзяттям: солдати розлючено закричали, стрімким валом налітаючи на стан воїнів Буреблагословенного. Але ряди Каладінових бійців залишались непорушними, прикриваючи Ценна, неначе він був якимось світлооким, а вони — його почесною вартою. Супротивники зійшлись у двобої: скрегіт металу загородив шлях дереву; стикаючись, загриміли щити. Ценн зіщулився від страху.

За кілька секунд усе було скінчено. Ворожий загін відступив, залишивши на кам’янистому схилі двох убитих. Серед Каладінових воїнів загиблих не було. Наїжачившись списами, вони вперто тримали стрій, знаний як «клин» або ж «свиня», хоч один із бійців і відійшов на кілька кроків назад та дістав сувійчик полотна, щоби перев’язати рану на стегні. Але решта солдатів стали щільніше, і ця прогалина в шерензі зникла. Поранений був справжнім здоровилом із м’язистими руками. Хоч він і лаявся на всі заставки, його рана все ж не виглядала серйозною. За якусь мить той знову був на ногах, але на старе місце не повернувся. Натомість він став у самому кінці клиноподібного строю, де було безпечніше.

На полі битви панував хаос. Ряди обох армій уже так перемішалися, що не можна було розрізнити, де ж свої. Повітря повнилося брязканням, хрускотом і криками. Багато загонів розпорошилися: їхні бійці кидалися з однієї сутички в іншу. Вони гасали, мовби хижаки на полюванні: збившись у групи по троє-четверо, вишукували солдатів, котрі відстали від своїх, і по-звірячому накидалися на них всією зграєю.

Воїни Каладіна утримували свою позицію, вступаючи в бій лише з тими загонами супротивника, які підходили занадто близько. Невже такою й була справжня битва? Під час муштри Ценна готували до атаки в довгій шерензі солдатів, вишикуваних плече до плеча. Але аж ніяк не до такої божевільної мішанини, не до цього кромішнього пекла. Чому інші не тримали строю?

«Справжніх солдатів більше не залишилось, — подумав Ценн, — Усі вони там, на Розколотих рівнинах, — ось де точиться справжня битва. Не дивно, що й Каладін прагне домогтися, щоби його загін перекинули туди».

З усіх сторін поблискували наконечники списів. Важко було розібратися, де ворог, а де друг. Не допомагали навіть герби на нагрудниках і пофарбовані в однаковий колір щити. Поле битви розпалося на сотні маленьких сутичок, немов на ньому одразу вели тисячу різних війн.

Після кількох найперших зіткнень із ворогом Даллет узяв Ценна за плече та поставив його в стрій у самому кінці клиноподібного бойового ладу. Хоча користі від нього не було жодної: щойно загін вступав у черговий двобій із супротивником, як уся військова наука миттю вилітала з Ценнової голови. Межею його можливостей був сам факт того, що він залишався там, куди його поставили, тримаючи виставленого перед собою списа й намагаючись прибрати якомога грізнішого вигляду.

Бійці Каладіна займали той невеличкий горбок уже з годину, тримаючись разом, плече до плеча. Каладін часто полишав своє місце на самому вістрі бойового клина, кидаючись то в один бік, то в інший і постукуючи списом об щит у якомусь дивному ритмі.

«Ось вони, сигнали», — втямив Ценн, коли Каладінів загін перешикувався зі свині у кільце. За криками агонізуючих і перегуком тисяч солдатів практично неможливо було розчути голос однієї-єдиної людини. Але різкий брязкіт командирського списа об метал його щита чітко вирізнявся на такому фоні. Щоразу, коли вони перешиковувались, Даллет брав Ценна за плече і скеровував його в потрібне місце.

У загоні Каладіна не було мисливців на відсталих: усі воїни тримали оборону. І хоча кілька його людей отримали поранення, убитих не було. Вони наганяли надто великий страх на нечисленні ворожі угруповання, а більші загони супротивника після кількох сутичок відступили, шукаючи слабших суперників.

Але врешті-решт щось змінилося. Каладін обернувся, вдивляючись у вир битви своїми проникливими карими очима. Відтак підняв спис і дзвінко вибив ним об щит якийсь швидкий ритм, якого Ценн іще не чув. Даллет ухопив новачка за руку й потягнув його геть від горбка. Але навіщо було полишати позицію саме тепер?

І якраз у ту мить основні сили Амарамового війська подалися, солдати кинулися врозтіч. Ценн і гадки не мав, до чого ж невдало склався хід битви для їхньої сторони. Коли загін Каладіна відступав, вони пройшли повз багатьох поранених і вмираючих, і Ценн відчув приступ нудоти: животи декотрих солдатів були розпороті, а нутрощі вивалилися назовні.

Але жахатися було ніколи: відступ швидко переріс у безладну втечу. Даллет вилаявся, а Каладін знову забарабанив об щит. Загін змінив напрям руху й тепер прямував на схід. Там, як помітив Ценн, усе ще трималася велика група воїнів Амарама.

Проте забачивши їхні остаточно розсіяні лави, ворог збадьорився й посміливішав. Групки солдатів супротивника кинулися вперед — мов дикі сокирогончаки на вепра, що відбився від стада. І перш ніж бійці Каладіна встигли здолати половину наміченого шляху по всипаному трупами й конаючими полю битви, дорогу їм загородила велика група ворожих воїнів. Каладін знехотя загрюкав об щит, і загін уповільнив рух.

Ценн відчував, як його серце калатало все швидше і швидше. Неподалік супротивник добивав групу Амарамових бійців: вони спотикалися й падали, волаючи від страху та намагаючись утекти. Вороги використовували свої списи на манір рожнів, насаджуючи на них тіла впалих, немов крєм’ячків.

Каладінові хлопці зустріли неприятеля гуркотом списів і щитів. Вир солдатських тіл, що протискувалися з усіх сторін, затягував Ценна — у нього аж голова пішла обертом. Це місиво з друзів і ворогів, котрі гинули та вбивали, просто приголомшило його. Стільки людей водночас бігли в стількох напрямках!

У паніці він кинувся геть, шукаючи безпечного місця. Неподалік виднілася група бійців у алетійській формі. Загін Каладіна! Ценн кинувся туди, але коли дехто з них обернувся в його бік, він налякано усвідомив, що не впізнає їх. Це був не загін Буреблагословенного, а купка незнайомих солдатів, котрі з останніх сил тримали нерівний стрій із багатьма прогалинами. Укриті ранами й нажахані, вони кинулися врозтіч, щойно ворожий загін наблизився до них.

Ценн застиг на місці, стискаючи спис у спітнілій руці. Воїни супротивника рухалися прямісінько на нього. Інстинкти підказували йому тікати, але ж він тільки-но бачив силу-силенну тих, кого переловили поодинці. Він повинен був залишатися на місці! Повинен був зустрітися з ними лице в лице! Не можна було втікати — ніяк не можна…

Він дико закричав і тицьнув списом у найближчого з ворогів. Той завиграшки відбив його щитом й увіп’яв свого дротика Ценнові в стегно. Біль пронизав його тіло гарячою хвилею: такою гарячою, що кров, яка бризнула з ноги, порівняно з нею здавалась холодною. Ценн задихався від болю.

Солдат висмикнув спис із рани. Хитаючись, новобранець задкував, впустивши спис і щит, а тоді впав на кам’янисту землю, бруднячись іще в чиїйсь крові. Ворог високо заніс дротика, нависаючи над ним темним силуетом, що різко контрастував із безхмарною блакиттю неба, і готуючись встромити його Ценнові в серце.

І тут з’явився він.

Його командир. Буреблагословенний. Його спис немов матеріалізувався з нічого й заледве встиг відвести удар, який мав би порішити Ценна. А потому виступив уперед: сам-один проти шістьох ворожих списників. Він не тремтів перед ними — він наступав.

Усе відбувалося так швидко! Каладін звалив із ніг солдата, який поранив Ценна. Коли той упав, він потягнувся вгору й вихопив ніж із піхов, прив’язаних до ратища дротика. У повітрі промайнула його рука: зблиснуло лезо, вганяючись у стегно іншого супротивника. Той припав на одне коліно й заволав.

Третій списник застиг на місці, витріщившись на своїх поранених товаришів. Каладін рвонув уперед повз одного з них і всадив вістря списа в живіт третього нападника. За ним упав і четвертий: із його очниці стирчав ніж. І коли Каладін устиг вихопити його з піхов? Він крутився між решти двох, орудуючи списом, мов кийком із залізним наконечником: так швидко, що людське око заледве могло відстежувати його рух. На мить Ценнові здалося, що в повітрі довкола його командира витає щось іще: воно було незвичне, немовби вітер раптом став видимим.

«Я втратив багато крові. Вона просто струменіє…»

Каладін кружляв, відбиваючи удари, і незабаром двоє останніх списників повалилися додолу з характерним бульканням, у якому, як на Ценнову думку, вчувалося здивування. Здолавши всіх шістьох ворогів, командир обернувся й опустився навколішки біля хлопця. Він відклав убік списа й вихопив із кишені смужку білої тканини, якою туго й уміло перев’язав Ценнову ногу. І зробив він це з тією легкістю, на яку здатна лише людина, котра вже накладала пов’язки на рани не один десяток разів.

— Каладіне… Сер… — заледве проговорив Ценн, тицяючи пальцем у бік одного з солдатів, яких щойно вивів із ладу його командир. Притримуючи руками поранену ногу, супротивник намагався підвестися. Однак буквально за мить до них підлетів велетень Даллет і відштовхнув ворога щитом. Він не став добивати його, а дав відійти — скульгавілому та беззбройному.

Тут приспіла й решта загону, вишикувавшись у коло, що захищало Каладіна, Даллета й Ценна з усіх боків. Командир звівся на ноги й поклав спис на плече. Даллет подав йому ножі, які повисмикував із тіл уражених ними ворогів.

— Ну й змусили ви мене похвилюватися, сер, — сказав Даллет. — Це ж треба: отак просто взяли та рвонули з місця.

— Я знав, що ви побіжите за мною, — відповів Каладін. — Підняти червоний прапор! Коратере, Цине, повернетесь із хлопчиною в тил. А ти, Даллете, залишайся тут. Стрій Амарамового війська випинається якраз у цьому напрямку. Незабаром ви будете в безпеці.

— А ви, сер? — запитав Даллет.

Каладін окинув поглядом поле битви. Шеренги ворожого війська утворили прогалину, і звідти виїхав вершник на білому коні, помахуючи грізною на вигляд булавою. Він був з голови до п’ят закутий у панцирний обладунок, що виблискував начищеним сріблом.

— Сколкозбройний! — зойкнув Ценн.

Даллет фиркнув:

— Ні, дякувати Прародителю бур. Це всього лише світлоокий офіцер. Сколкозбройні занадто дорого обходяться, щоби марнувати їх на дрібний прикордонний конфлікт.

Каладін дивився на світлоокого, й у ньому аж кипіла ненависть — та сама, яку виказував Ценнів батько, ведучи мову про чалокрадів, або та, якою спалахувала його мати, коли хтось згадував ім’я Куширі, котра втекла з сином шевця.

— Сер? — запитав Даллет, вагаючись.

— Другий і Третій взводи, беремо його в кліщі! — скомандував Каладін, і в його голосі чувся метал. — Будемо скидати ясновельможного з трону.

— А ви впевнені, що це гарна ідея, сер? Адже серед нас є поранені.

Каладін обернувся до Даллета.

— Це один з офіцерів Галлава. Можливо, навіть він сам.

— Сер, ви не знаєте цього напевно.

— Ну й наплювати: він командир батальйону. Якщо ми вб’ємо офіцера такого рангу, то гарантовано опинимося в наступній же партії тих, кого відправлятимуть на Розколоті рівнини. Він наш.

Вираз Каладінових очей підказував, що подумки він уже там.

— Ти лишень уяви собі, Даллете! Справжні солдати. Військовий табір зі справжньою дисципліною, світлоокі, які мають моральні принципи. Місце, де ми воюватимемо в ім’я чогось і справді важливого.

Той зітхнув, проте ствердно кивнув головою. Каладін махнув рукою групі своїх солдатів, і вони прожогом кинулися через поле битви. Менша група бійців, разом із Даллетом, залишилась охороняти поранених. Один із них, худий алетієць із чорним волоссям, що пістрявіло жменькою білявих пасем — ознакою якихось чужорідних домішок, — витягнув з кишені довгу червону стрічку й начепив її на вістря списа. Потім високо здійняв його, так що розгойдувана вітром стяжка замайоріла.

— Це знак санітарам, що в нас є поранені, яких треба винести з поля бою, — пояснив Ценнові Даллет. — Скоро ти будеш у цілковитій безпеці. А ти — хоробрий хлопчина: один не злякався шістьох.

— Втікати теж був не вихід, — відказав Ценн, намагаючись не думати про поранену ногу. — Коли всюди така сила поранених, чи можемо ми взагалі сподіватись на те, що санітари прийдуть по нас?

— Наш командир щоразу дає їм хабара, — пояснив Даллет. — Зазвичай вони виносять у тил лише світлооких — але ж санітарів набагато більше, ніж серед тих буває поранених. Каладін витрачає на підкупи більшу частину своєї платні.

— Цей загін і справді особливий, — мовив Ценн, відчуваючи, як паморочиться в голові.

— А що я тобі казав!

— Але ж це не талан — це результат злагоджених дій…

— Хто злагоджено діє, тому й таланить! Щастить, бо кожен із нас знає: якщо йому випаде отримати поранення, Каладін подбає про те, щоби його винесли з поля бою.

Він замовк, оглядаючись через плече. Як і пророкував Каладін, лави Амарамового війська знову сунули вперед, помалу оговтуючись від удару.

А ворожий світлоокий вершник затято розмахував булавою: енергійні удари сипалися на всі боки. Частина його почесної варти змістилася вбік і зіткнулася зі взводами Каладіна. Світлоокий повернув коня. На ньому був шолом із відкритим забралом і пологими боками, увінчаний плюмажем. Ценн не міг роздивитися колір його очей, але був упевнений, що вони блакитні чи зелені. А може, і жовті чи світло-сірі. Адже він був ясновельможним, якого Вісники обрали ще в момент народження та позначили цією міткою правителів.

Він байдуже спостерігав за солдатами, які билися поряд. Аж раптом один із Каладінових ножів уп’явся йому в праве око.

Ясновельможний заверещав, завалюючись назад у сідлі, а Каладін якось прослизнув через ворожі шеренги й наскочив на нього, занісши списа.

— Так, почасти це результат злагоджених дій, — знову озвався Даллет, хитаючи головою. — Але передовсім це все завдяки йому. Цей чоловік змітає всіх на своєму шляху, немов буревій, і думає вдвічі швидше за інших. Узяти хоча б те, як він інколи рухається…

— Він перев’язав мені ногу, — сказав Ценн, усвідомлюючи, що починає верзти дурниці через завелику втрату крові. До чого тут перебинтована нога? Це ж просто, як двері.

Даллет лише кивнув у відповідь.

— Каладін добре знається на ранах. І ґліфи вміє читати. Він дивна людина як для темноокого списника-плебея, що ним і є наш командир, — а тоді додав, повернувшись до Ценна обличчям: — Але побережи сили, синку. Він гніватиметься, якщо ми тебе втратимо, адже він стільки заплатив, щоб тебе перевели в його загін…

— Але навіщо? — запитав Ценн.

Тепер на полі битви ставало тихіше, ніби багато хто з агонізуючих устиг скричатися до хрипоти. Довкола були практично самі лише дружні солдати, але Даллет усе одно пильнував, аби переконатися, що пораненим із загону Буреблагословенного не загрожує жодна небезпека.

— Навіщо, Даллете? — повторив своє запитання Ценн. — Чому мене взяли в його загін? Чому саме мене?

Даллет похитав головою.

— Такий уже він уродився. Йому ненависна сама думка про те, що таких хлопчаків, як ти, котрі заледве вміють тримати зброю в руках, кидають у бій. Час від часу він надивляється одного з таких і бере до себе в загін. Добрих пів десятка наших солдатів прийшли колись до нас такими, як ось ти тепер.

В очах Даллета з’явився якийсь відсутній вираз, і він додав:

— Гадаю, усі ви нагадуєте йому когось…

Ценн глянув на ушкоджене стегно. Болекузьки, які скидалися на крихітні помаранчеві кисті рук із занадто довгими пальцями, повзали довкола, прикликані його стражданнями. Тепер вони розверталися та поспішали в інших напрямках, на пошуки інших поранених, адже біль ущухав. Ценнова нога — та, зрештою, і все тіло — заніміли.

Відкинувшись назад, він задивився в небо. Раптом пролунав не надто гучний перекіт грому. У цьому було щось дивне, бо ж на небі — ні хмаринки.

Даллет вилаявся.

Ценн обернувся: страх вивів його з заціпеніння. На них галопом мчав здоровенний чорний кінь, несучи на собі вершника в лискучому обладунку, що, здавалося, випромінював світло. На його латах не було швів: жодного кольчужного плетіння спіднизу — лише менші за розміром пластини неймовірно вигадливої роботи. На голові — закритий шолом без будь-яких прикрас, але з позолоченим забралом. В одній руці лицаря був затиснутий важкий меч — завдовжки зі зріст середньої людини. Це був не звичайний, прямий меч, а вигнутий, і його ненагострену сторону вкривали борозни, що скидалися на розбурхані хвилі. Лезо меча прикрашали вигравірувані візерунки.

Клинок був гарний — справжній витвір мистецтва. Ценн ніколи не бачив Сколкозбройного, але одразу ж зрозумів, що це він і є. І як він міг переплутати звичайного світлоокого, нехай і закутого в обладунок, з одним із цих величних створінь?

Але ж Даллет казав, що тут Сколкозбройних не буде! Той миттю скочив на ноги й наказав взводу шикуватися. Ценн залишився там, де й сидів. Він усе одно не зміг би підвестися з такою раною на нозі.

Як же сильно паморочилося в голові! Скільки крові він втратив? Хлопець заледве здатен був думати.

Так чи інак, а битися він не міг: хіба ж із такими б’ються? На панцирному обладунку виблискувало сонячне проміння. А цей розкішний, хитромудрий, звивистий меч? Це виглядало, ніби… ніби сам Всемогутній набув людської подоби, щоби ступити на це поле брані.

А з якого переляку комусь спало б на думку битися із Всемогутнім?

Ценн заплющив очі.

2. Мертва честь

«Десять орденів. Нас колись шанували. Чому ти полишив нас, Всемогутній? Осколку душі моєї, де ти?» — Дата отримання зразка: другий день тижня, кекаш 1171 року — за п’ять секунд до смерті. Джерело зразка: світлоока жінка на третьому десятку.

Вісім місяців по тому

У животі Каладіна забурчало, коли, просунувши руку між ґратами, він узяв належну йому миску баланди. Він протиснув цю невеличку мисочку — радше навіть чашку — назад, понюхав її та скорчив гидливу міну, а забраний ґратами фургон тим часом знову рушив з місця. Отримана ним баланда була сірого кольору, а на вигляд і запах нагадувала твань. Її готували з переварених зерен телью, а конкретно його порція була здобрена ще й зачерствілими залишками вчорашнього обіду.

Та яку б огиду вона не викликала, обирати все одно не доводилося. Звісивши просунуті між ґратами ноги, він почав їсти, спостерігаючи, як перед очима змінювались краєвиди. Решта рабів, які були в клітці, полохливо схилилися над міцно затиснутими в руках мисками, побоюючись, щоби хто-небудь їх не вкрав. У перший день один із них намагався поцупити Каладінову пайку, і той заледве не зламав йому руки. Тепер йому дали спокій.

А Каладінові було тільки того й треба.

Їв він руками, не звертаючи уваги на бруд. Каладін перестав звертати на нього увагу ще кілька місяців тому. Але ще гіршим було те, що він почав виявляти деякі ознаки того тваринного страху, який виказували решта, — і ненавидів його в собі. Але як могло бути інакше після восьми місяців побоїв, нестатків і знущань?

Він боровся з цим страхом. Ні, він не стане таким, як вони. Навіть якщо він махне рукою на все інше, навіть якщо в нього відберуть останнє, навіть якщо не залишиться жодної надії на втечу. Проте цю одну-єдину річ він збереже. Так, він був рабом — але він не стане мислити як раб.

Він швидко впорався з баландою. Один із рабів неподалік неголосно закашлявся. У фургоні було десять невільників: самі чоловіки, оброслі скуйовдженими бородами та вкриті кірками бруду. Це був один із трьох фургонів їхнього каравану, що рухався Нічийними пагорбами.

На горизонті палало червонувато-біле сонце — того ж відтінку, що й полум’я в найгарячішій частині ковальського горна. Воно підсвічувало довколишні хмари кольоровими відблисками, немов рука якогось мазія абияк квецяла фарбою по полотну. Пагорби, порослі високою, одноманітно зеленою травою, здавалися безкраїми. На одному з них, якраз поблизу, довкола заростів кружляла маленька постать. Вона миготіла, пританцьовуючи, немов комаха, що тріпоче крильцями, — безформна та напівпрозора. Спрени вітру були підступними створіннями, що мали схильність перебувати саме там, де їм були не раді. Каладін сподівався, що спренові врешті-решт набридне і той полетить геть, та коли він хотів був пожбурити вбік свою дерев’яну миску, виявилось, що вона прилипла йому до пальців.

Спрен засміявся, проносячись мимо, — безформна стрічка світла. Каладін вилаявся та смикнув миску. Спрени вітру полюбляли такі витівки. Тоді підчепив її, і миска нарешті відстала. Каладін з грюкотом жбурнув її одному з інших рабів. Той миттю кинувся вилизувати залишки баланди.

— Гей, — прошепотів до нього чийсь голос.

Каладін глянув убік. Невільник із темною шкірою і сплутаним волоссям боязливо підповз до нього, ніби очікував, що той у поганому гуморі.

— Ти не такий, як решта.

Чорні очі раба глянули вгору, на лоб Каладіна, де стояли три тавра. Два перших являли собою диґліф, яким його затаврували вісім місяців тому, в останній день його служби в армії Амарама. Третє було свіже: його поставив останній із Каладінових господарів. Цей ґліф читався як «шаш» і означав «небезпечний».

Одна рука раба була прикрита лахміттям — його одягом. Може, ніж? Облиш, це ж смішно. Ніхто з цих невільників не міг мати схованої зброї. Листки під Каладіновим поясом — ось максимум того, що можна було сховати. Але старих звичок нелегко позбутися, тож Каладін уважно спостерігав за тією рукою.

— Я чув, що балакали поміж себе охоронці, — повів далі невільник, підсовуючись ближче. У нього був тик, і він кліпав занадто часто. — Вони казали, що ти пробував утікати й раніше. І якось був навіть утік.

Каладін мовчав.

— Послухай, — сказав раб, виймаючи руку з-під лахміття: у ній виявилася миска з його порцією баланди. Вона була спорожнена лише наполовину. — Наступного разу візьми мене з собою, — зашепотів він, — і я дам тобі це. Віддаватиму половину своєї їжі віднині й аж доти, доки ми не втечемо. Прошу тебе.

Мова невільника привернула увагу кількох голодокузьок. Вони скидалися на майже невидимих оку коричневих мушок, що зароїлися біля його голови.

Каладін відвернувся, дивлячись на нескінченний каскад пагорбів і їхні неспокійні, рухливі трави. Зігнутою в лікті рукою він сперся об ґрати й поклав на неї свою голову, так само погойдуючи ногами.

— Ну, то як? — запитав раб.

— Ти ідіот. Якщо ти віддаватимеш мені половину свого раціону, то занадто ослабнеш, щоб утекти зі мною — навіть якби я й збирався це зробити. А я не збираюся. Це нічого не дає.

— Але…

— Я зробив десять спроб, — прошепотів Каладін. — Десять спроб за вісім місяців. Утікав від п’яти різних хазяїв. І скільки з них увінчалися успіхом?

— Ну… тобто… якщо ти все ще тут…

Вісім місяців. Вісім місяців невільницького життя. Вісім місяців баланди та побоїв. Йому вони здавалися вічністю. Він заледве міг пригадати часи своєї служби у війську.

— Рабу нема де сховатися, — сказав Каладін, — не з таким тавром на лобі. Так, кілька разів мені щастило втекти. Але вони завжди знаходили мене. І все починалося спочатку…

Колись його називали щасливчиком. Буреблагословенним. То були пусті балачки. Радше навіть навпаки: про нього цілком можна було б сказати «не з твоїм щастям»… Солдати — народ забобонний. І хоч спочатку він намагався був покласти край таким розмовам, вони лише ще більше ширилися. Кожного, кого він хоч коли намагався захистити, незмінно підстерігала смерть — знову та знову. А тепер ось де він опинився: навіть у гіршому положенні, ніж те, з якого починав. Краще було не опиратися. Така була його доля, і він примирився з нею.

У такому погляді на життя була якась дещиця сили, дещиця свободи. Свободи того, кому нема про що турбуватися.

Врешті раб утямив, що Каладін більше нічого не скаже, і повернувся на своє місце, доїдаючи баланду. Фургони так само котилися, а на всі боки так само простягалися порослі зеленню поля. Однак та частина шляху, що впритул підступала до деренчливих коліс фургонів, була голою. З їхнім наближенням трава ховалася: кожна окрема травинка втягувалася у вузеньку, немов проколоту шпилькою, дірку в камені. І лише коли фургони проїжджали, вона боязко виглядала зі схованки й витягувала свою стеблинку на свіже повітря. Отож фургони ніби їхали по широкій кам’яній дорозі, прокладеній спеціально для них.

Тут, майже в самому серці Нічийних пагорбів, великобурі бушували з надзвичайною силою. Рослинам довелося вчитися, як виживати. Усе, що треба робити, це вчитися виживати. Зібратися з силами і пережити бурю.

Каладін унюхав запах ще одного спітнілого, немитого тіла та почув шаркання кроків. Він підозріливо глянув убік, очікуючи повернення того самого раба.

Але цього разу до нього підійшов інший. У нього була довга чорна борода, брудна та сплутана, у якій застрягли залишки їжі. Каладінова борода була коротшою: час від часу він дозволяв найманцям Твлаква обрубувати її. Як і Каладін, раб був одягнений у залишки підперезаного мотузкою коричневого мішка і, звичайно ж, був темнооким. Імовірно, він мав очі густо-зеленого кольору, хоча хто їх, темнооких, розбере. Їхні очі завжди здавалися карими або чорними, аж доки не глянеш на них при правильному освітленні.

Новоприбулий зіщулився, подаючись назад, і підняв руки вгору. Кисть однієї з них укривав висип, від якого шкіра здавалася ніби вицвілою. Мабуть, він підійшов тому, що бачив, як Каладін щось відповідав іншому невільнику. З першого ж дня раби боялися його, але й поглядали з неприхованою цікавістю.

Каладін зітхнув і відвернувся. А чоловік нерішуче присів біля нього.

— Вибач, друже, але як ти став рабом? От не второпаю — і край, а знати ж хочеться. Ми всі тут голови над цим ламаємо.

Висновуючи з вимови й темного волосся, він був алетійцем, як і Каладін. Власне, більшість рабів були алетійцями. Каладін нічого йому не відповів.

— Сам то я вкрав стадо чалів, — повів далі невільник. Його голос був по-особливому різким, ніби хтось тер один об одний два аркуші паперу. — Якби був узяв лише одного — може, просто побили б. А то ціле стадо. Сімнадцять голів… — і здавлено засміявся сам до себе, у захваті від власної хоробрості.

У дальньому кінці фургона хтось знову закашлявся. Вони являли собою жалюгідне видовище — навіть як для рабів. Слабкі, хворобливі, недогодовані. Дехто з них, як і Каладін, неодноразово пробував утекти, проте тавро «шаш» стояло на лобі лише в колишнього Буреблагословенного. Тут були зібрані найупослідженіші представники їхньої нікчемної касти — ті, кого продають із величезною знижкою. Тепер їх напевно везли на перепродаж у якийсь віддалений куток, жителі якого страшенно потребували робочих рук. Узбережжя Нічийних пагорбів було всіяне невеликими вільними містами, де воринські закони, що регулювали поводження з рабами, сприймалися як невиразні чутки.

Подорожувати в цьому напрямку було небезпечно. Ці землі нікому не підкорялися, а тому, подавшись навпростець через відкриту місцевість і віддалившись від усталених торговельних шляхів, Твлакв запросто міг нарватися на безробітних найманців — людей геть-чисто позбавлених честі, які не побоялися б убити работорговця та його рабів, лиш би вкрасти кілька чалів і фургони.

Люди без честі. А що, невже траплялися й інші?

«Ні, — подумалося Каладінові. — Честь уже вісім місяців як мертва».

— Ну, — перепитав раб із кошлатою бородою, — то що ж ти такого встругнув, що й тебе запроторили до наших лав?

Каладін знову сперся рукою об ґрати.

— А як тебе впіймали?

— Та-а-ак, дивна штука — життя… — протягнув невільник. Каладін так нічого йому й не відповів, але той відповів сам собі — та тим і вдовольнився. — Усе через жінку, аякже. Мав би здогадатися, що вона мене видасть…

— Не треба було тобі красти чалів — надто неповороткі. От якби коней…

Той голосно зареготав.

— Коней? За кого ти мене маєш — за божевільного? Якби я виявився конокрадом, мене би повісили! А за чалів я хоча б усього лишень заробив тавро раба…

Каладін глянув убік. Випалене на лобі співбесідника тавро було більш давнє, ніж його власне: шкіра довкола шраму вицвіла й побіліла. Що це за диґліф?

— Сас мором, — уголос прочитав Каладін. Так називалась вотчина феодала, де викрадача чалів затаврували як раба.

Чоловік звів на нього спантеличені очі.

— Ого, то ти й ґліфи знаєш? — кілька ближніх рабів заворушилися, зачувши таку дивину. — Тоді історія твого життя має бути ще цікавішою, ніж я гадав.

Каладін окинув поглядом трави, які похитував легкий вітерець. Щойно він посилювався, найбільш вразливі стеблинки ховалися до своїх нірок, від чого пейзаж ставав строкатим, мов лисіюча шкіра хворого коня. Спрен вітру був тут як тут, перепурхуючи з одного клаптя зелені на інший. Скільки ж часу минуло відтоді, як він ув’язався за Каладіном? Щонайменше пару місяців. От дивина! Хоч, може, це й не той самий: хіба цих спренів вітру розрізниш?

— Ну? — під’юджував раб. — То як ти тут опинився?

— З багатьох причин, — одказав Каладін. — Через невдачі. Злочини. Зради. Власне, як і чи не всі з-поміж нас.

Кілька чоловіків довкола пробурмотіли щось на знак згоди. В одного з них це мимрення переросло в сухий, уривчастий кашель. «Постійні приступи кашлю, — механічно промайнуло в Каладіновій голові, — супроводжувані надлишковим виділенням мокроти та нічним маренням. Скидається на скреготит».

— Ну, гаразд, — знову озвався балакучий чолов’яга, — поставимо питання по-іншому. «Ближче до справи», як любила повторювати покійна матінка. Кажи тільки те, що хочеш сказати, і проси саме те, що хочеш отримати. Як на твоєму лобі з’явилося ось це, перше тавро?

Каладін сидів на місці й відчував, як під ним, постукуючи, котиться фургон.

— Убив світлоокого.

Його безіменний товариш по нещастю знову присвиснув — цього разу навіть шанобливіше, ніж уперше.

— Дивно, що тебе залишили в живих.

— Мене перетворили на раба не через те вбивство, — сказав Каладін. — Уся річ в іншому світлоокому, якого я не вбив.

— Це ж як?

Каладін похитав головою і перестав відповідати на запитання балакучого чоловіка. Той врешті-решт перебрався до передньої частини їхньої клітки на колесах, де опустився на долівку, витріщившись на свої босі ноги.

***

Кілька годин по тому Каладін усе ще сидів на старому місці, знічев’я потираючи ґліфи на лобі. Таким було його життя: лічити дні, трясучись у цих клятих фургонах.

Два перші тавра давно зарубцювалися, але шкіра довкола ґліфа «шаш» була зчервонілою, подразненою та вкритою струпами. Рана пульсувала, немов іще одне серце. Біль від неї був навіть сильнішим, ніж у дитинстві, коли він обпікся, вхопивши за розпечену ручку казанок, що висів над вогнем.

У пам’яті спливли уроки, які втовкмачив йому в голову батько, і підказували, як правильно лікувати опік. Змастити бальзамом, щоб не почалося зараження, промивати раз на день. Однак ці спогади не втішали — від них тільки гіршало. У нього не було ні соку чотирилисника, ні витопленого з лістера жиру. У нього не було навіть води, щоби промити рану.

Ті частини опіку, що взялися струпами, натягували шкіру, і йому здавалося, що м’язи лоба постійно напружені. Він заледве міг витримати декілька хвилин без того, щоб у черговий раз не помасувати чоло, і далі подразнюючи рану. Він також звик раз по раз проводити рукою по лобі, витираючи рівчачки крові, що сочилася з тріщин, — нею було густо перемазане все передпліччя його правиці. Якби в нього було люстерко, він, напевно, помітив би крихітних червоних гнилокузьок, що обсіли як саму рану, так і прилеглі ділянки шкіри.

На заході сонце вже сховалося, але фургони не зупинялися. Фіолетовий Салас виглянув з-за обрію на сході — попервах нерішуче, ніби бажаючи переконатися, що сонце справді зникло з небосхилу. Ніч була ясною, у вишині мерехтіли зорі. О цій порі року Шрам Тална — широка смуга темно-червоних зірок, що різко виділялися на тлі мерехтливих білих, — стояв практично в зеніті.

Раб, котрий раз по раз покашлював раніше, знову розбухикався. Цього разу кашель був різким, вологим. Колись Каладін одразу поспішив би на допомогу, але щось у ньому змінилося: скількох тих, кому він силкувався допомогти, вже не було серед живих? Йому чомусь здавалося — на підсвідомому рівні, — що для хворого ж буде краще, якщо він не втручатиметься. Адже підвівши спочатку Тіена, тоді Даллета з усім загоном, а за ними, одну за одною, аж десять груп рабів, важко було знайти в собі волю, щоби спробувати знову.

Лише через дві години після того, як зійшов Перший місяць, Твлакв нарешті наказав зупинятися. Двійко його звіроподібних найманців позлазили зі своїх місць на дахах фургонів і взялися розпалювати невеличке багаття. Довготелесий Таран, підліток-прислужник, порався коло чалів. Ці здоровенні ракоподібні були не набагато меншими за самі фургони. Вони вляглися на землю й позалазили на ніч у панцирі, запасливо набравши повні клешні зерна. У навислій темряві їхні тіла скоро перетворилися на три брили, що їх заледве можна було відрізнити від валунів. І лише тоді Твлакв почав по одному перевіряти, як там його раби, даючи кожному ківшик води та впевняючись, що об’єкти його інвестицій здорові. Чи принаймні здорові в тій мірі, у якій цього варто було очікувати від таких доходяг.

Твлакв розпочав із першого фургона, і Каладін — усе ще сидячи — запустив пальці під свій імпровізований пояс, перевіряючи, чи на місці листки, які він там заховав. Вони слухняно затріщали — негнучкі, висушені, шорсткі на дотик. Він поки що й сам не знав, що з ними робитиме. Каладін зірвав їх просто з примхи в один із тих разів, коли його випустили з фургона, щоби розім’яти ноги. Він мав великі сумніви, що хтось іще в цілому каравані вмів розпізнати чорнотруйник — вузьке листя на тризубому, наче вила, стеблі, тож він не надто сильно ризикував.

З неуважливим виглядом Каладін видобув листки з-за пояса і, тримаючи на долоні, потер їх вказівним пальцем іншої руки. Перш ніж вони набудуть сили, їх треба було як слід висушити. Чому він не викинув їх? Збирався отруїти ними Твлаква й таким чином помститися? А може, беріг про всяк випадок: а раптом справи будуть зовсім кепські, і просто не стане сили терпіти далі?

«Ну ні, до такого я ще не дійшов», — подумав він. Найімовірніше, у ньому просто спрацював набутий інстинкт заволодівати зброєю — де б він її не надибував і як би дивно вона не виглядала. Довколишній пейзаж поглинула темрява. Салас був найменший і найтьмяніший з усіх місяців, і хоча його фіолетове світло надихало міріади поетів, воно мало чим допомагало, коли йшлося про необхідність побачити власну руку в себе перед носом.

— Ой… — пролунав м’який жіночий голос. — А що це в тебе таке?

Напівпрозорий силует, не більш як у п’ядь заввишки, визирнув з-за краю настилу біля Каладіна, а тоді поліз нагору й забрався всередину фургона, немов здираючись на високе плато. Спрен вітру прибрав подобу молодої дівчини — більші спрени могли змінювати форму та розмір — з різкими рисами обличчя й довгим, спадаючим волоссям, яке розпливалося за її спиною, наче туман. Вона — Каладін мимоволі подумав про спрена в жіночому роді — була зіткана з тьмяних відтінків блакитного й білого, вбрана у просту білу сукню дівочого крою та з плавними лініями, що спускалася до середини литок. Як і волосся, поділ із самого споду перетворювався на імлу. Її ноги, руки й обличчя були чітко окресленими, а стегна та бюст — такими, як зазвичай бувають у стрункої жінки.

Каладін спідлоба зиркнув на духа. Хоча довкола аж кишіло спренами, їх здебільшого ігнорували. Але цей був якимось дивним. Спрен вітру попрямувала вгору, ніби піднімаючись невидимими сходами. Вона досягла тієї точки, з якої могла роздивитися, що там у Каладіновій долоні, тож він прикрив чорні листки пальцями, стиснувши руку в кулак. Тоді описала навкруг неї коло. І хоч вона блищала — такий образ зостається перед очима, якщо дивитися на сонце, — проте не давала справжнього світла.

Спрен нахилилася, оглядаючи його руку під різними кутами, мов дитина, котра сподівається знайти заховану цукерку.

— Що це? — її голос скидався на шепіт. — Покажи, не бійся. Я нікому не скажу. Там скарб? Чи ти відрізав клапоть накидки ночі й сховав його? А може, там серце жука — крихітне, але могутнє?

Він мовчав, і спрен закопилила губки. Хоч і не маючи крил, вона злетіла вгору й, зависнувши в повітрі, зазирнула йому в очі.

— Каладіне, чому ти так уперто мене не помічаєш?

Той здригнувся:

— Що ти сказала?

Вона пустотливо всміхнулась і відскочила від нього, а контури її постаті затьмарилися, перетворившись на довгу стрічку блакитно-білого світла. За мить вона промайнула між ґратами, звиваючись і жолоблячись у повітрі, мовби смужка тканини, підхоплена вітром, — і кинулася під фургон.

— Буря на твою голову! — крикнув Каладін, стрибком зводячись на ноги. — Гей, духу! Що ти сказала? Повтори!

Спрени не називають людей на ім’я. У них відсутні розумові здібності. Найбільші з них, як-от спрени вітру чи річкові спрени, вміють удавати людські голоси й навіть відтворювати цілі фрази, але вони, власне кажучи, не здатні мислити. Вони не…

— Ви теж це чули? — запитав Каладін, повертаючись до інших мешканців клітки. Дах був якраз достатньої висоти, щоби він міг стояти. Усі вони напівлежали в очікуванні своєї порції води. Він не отримав відповіді, якщо лише не брати до уваги невдоволеного бурчання кількох рабів через зчинений ним ґвалт і чергового нападу кашлю від хворого в кутку. Навіть Каладінів «друг», котрий підходив побалакати вдень, не звернув на нього уваги. Він впав у прострацію і так само витріщався на свої ноги, час від часу ворушачи пальцями.

Може, вони не бачили спрена. Багато крупніших спренів були невидимими для всіх, крім того, кому докучали. Каладін знову сів на дно фургона та звісив ноги назовні. Так, спрен назвала його на ім’я, та вона, очевидно, просто повторила те, що чула раніше. От тільки… жоден чоловік у клітці не знав його імені.

«А може, я божеволію, — подумав Каладін. — Бачу, чого немає. Чую голоси».

Він глибоко вдихнув, а тоді розтулив кулак. Стиснуті в ньому листки розтріскалися й поламалися. Напевно, треба сховати їх, щоб уникнути подальшого…

— Цікавенькі листочки, — проговорив той самий жіночий голос. — Вони тобі до вподоби, хіба ж ні?

Каладін підскочив, повернувшись убік. Спрен стояла в повітрі просто поруч із його головою, і її біла суконька струменіла під повівами вітру, якого чоловік не відчував.

— Звідки ти знаєш моє ім’я? — зажадав відповіді Каладін.

Спрен не відповіла. Просто по повітрю вона підійшла до ґрат, тоді просунула крізь них голову, спостерігаючи, як работорговець Твлакв поїть останніх кількох невільників у першому фургоні. Потім озирнулася до Каладіна:

— Чому ти більше не борешся? Ти завжди боровся. А тепер здався.

— А яке тобі до мене діло? Чому не байдуже?

Вона схилила голову набік:

— Не знаю, — відповіла, ніби сама дивуючись своїм словам. — Але мені не байдуже. Чи ж не дивина?

Це було щось більше, ніж просто дивина. Що думати про спрена, який не лише називав його на ім’я, але й, виходить, пам’ятав, що той робив багато тижнів тому?

— Знаєш, Каладіне, а люди не їдять листя, — сказала вона, схрестивши на грудях напівпрозорі ручки. — Чи їдять? Ніяк не згадаю. Ви такі диваки: то пхаєте щось до рота, а то воно, навпаки, виходить із вас — це тоді, коли ви думаєте, що ніхто не бачить.

— Звідки ти знаєш моє ім’я? — прошепотів той.

— А звідки ти його знаєш?

— Я знаю його, тому що… тому що мене так звати. Батьки нарекли мене так — і сказали мені. Ну, не знаю…

— От бачиш, і я не знаю, — мовила вона, кивнувши, ніби щойно здолала його у важливій суперечці.

— Добре, — повів далі Каладін. — А чому ти називаєш мене на ім’я?

— Тому що чинити так — ввічливо. А от ти неввічливий.

— Облиш, спрени не знають, що таке ввічливість!

— От я й кажу, — проговорила спрен, тицяючи в нього пальцем, — неввічливий.

Каладін закліпав очима. Що ж, він був далеко від рідних місць, ходив по чужинному каменю і їв чужинську їжу. Можливо, тутешні спрени відрізнялися від тих, до яких він звик удома.

— То чому ти більше не борешся? — повторила вона, перепурхнувши на його ноги, щоби присісти й перепочити. Каладін не відчував її ваги.

— Я більше не можу, — тихо відказав він.

— Але ж раніше міг.

Він заплющив очі й нахилився вперед, сперши голову об ґрати.

— Я так утомився.

Він не мав на увазі фізичної знемоги, хоча вісім місяців на недоїдках позбавили його колишніх м’язистості та сили, яких він набув за часів війни. Він почувався стомленим. Навіть коли вдавалося виспатись. Навіть у ті нечасті дні, коли його не мучили голод і холод, а тіло не нило від побоїв. Страшенно стомленим…

— Ти стомлювався і раніше.

— Я зазнав поразки, духу, — відповів він, ще сильніше зажмурюючи очі. — Годі мене терзати.

Усі вони були мертві. Ценн і Даллет, а до них Туккс і Збирачі. А ще раніше — Тіен. А до того кров на його руках і труп молодої дівчини з блідою шкірою.

Кілька ближніх рабів забурмотіли щось між собою, ймовірно, подумавши, що в нього не всі вдома. Так, спрен може причепитися до кого завгодно, але ж і дитина знає, що розмовляти з ними безглуздо. А якщо він і справді збожеволів? Можливо, йому варто було би радіти — у божевіллі крилося спасіння від болю. Та натомість ця думка злякала його.

Він розплющив очі. Твлакв нарешті шкандибав до їхнього фургона з відром у руці. Цей огрядний кароокий чолов’яга ходив, злегенька накульгуючи, — не інакше, як колись зламав ногу. Він був тайленом, а у всіх тайленських чоловіків росли однакові білосніжні бороди та сиві брови — незалежно від віку й кольору волосся на голові. Брови виростали дуже довгі, і тайлени носили їх, заправляючи за вуха. А тому здавалося, що його чорне волосся посріблили два сиві пасма.

Його одяг — смугасті чорно-червоні штани та темно-синій светр у тон в’язаної шапчини — свого часу виглядав ошатно, але відтоді обтріпався. Чи колись він був кимсь більшим за пересічного работоргівця? Таке життя — купівля та продаж людської плоті, що ставали буденною справою, — накладало свій відбиток на людей. Воно наповнювало гаманець, проте й виснажувало душу.

Тримаючись осторонь Каладіна, Твлакв ближче підніс масляного ліхтаря й узявся оглядати хворого раба в передній частині клітки. Тоді гукнув найманців. Блут — Каладін і сам не знав, нащо завдав собі клопоту запам’ятати їхні імена — ліниво підійшов до хазяїна. Твлакв щось тихо сказав йому, тицьнувши в невільника пальцем. У світлі ліхтаря брилисте обличчя найманця вкрилося тінями. Він кивнув і витягнув з-за пояса палицю.

Спрен вітру набула форми білої стрічки і майнула у бік хворого. Вона крутилася, описуючи кола в повітрі, допоки не приземлилася на настил фургона, знову прибравши дівочого образу. Нагнулася й стала роздивлятись хворого — достоту як допитлива дитина.

Каладін відвернувся й заплющив очі, та все одно чув кашель раба. У голові пролунав батьків голос — турботливий і чіткий: «Щоби вилікувати скреготит, щодня давай хворому дві жмені порошку з кривавого плюща. Якщо його немає, нехай багато п’є — бажано питва з підмішаним у нього цукром. Якщо організм не страждатиме від зневоднення, то пацієнт, найімовірніше, виживе. Ця хвороба не така вже небезпечна, як може здатися, висновуючи з назви».

«Найімовірніше, виживе»…

Кашель не вщухав. Хтось відчинив двері клітки. Чи знають вони, як допомогти йому? Адже це так просто. Дайте йому пити — і він житиме.

А, байдуже. Краще не втручатися.

Люди, котрі гинуть на полі бою. Молоде обличчя, таке знайоме й дороге, звернене до Каладіна в пошуках порятунку. Рана від меча, що збоку розсікає шию. Сколкозбройний, який наступає крізь шеренги Амарамового війська.

Кров. Смерть. Поразка. Біль.

І батьків голос: «І ти ось так візьмеш і кинеш його, синку? Дозволиш йому загинути, хоча міг би врятувати?»

«Буря на мою голову!»

— Зупиніться! — скрикнув Каладін, зводячись на ноги.

Решта рабів повідскакували. Блут вистрибнув із фургона, з ляскотом зачинивши за собою двері, і підняв палицю, тримаючи її напоготові. Твлакв сховався за спину найманця, використовуючи його як прикриття.

Каладін зробив глибокий вдих, стиснувши в одній руці листя, а іншу підніс до чола, щоб витерти пляму крові. Чалапаючи босими ногами по дереву, він перетнув невеличку клітку й дістався кутка, де лежав хворий. Блут пильно спостерігав, як той опустився біля нього навколішки. У мерехтливому світлі ліхтаря показалося видовжене, змарніле обличчя й майже безкровні губи. Хворий відхаркував слиз — зеленкуватий і густий. Каладін обмацав шию бідолахи, перевіряючи, як сильно вона набрякла. Тоді оглянув його карі очі. І нарешті сказав:

— У нього скреготит. Він виживе, якщо давати йому ківш води що дві години протягом п’яти днів чи щось близько того. Вам самим доведеться вливати її йому в горлянку. Підмішайте в неї цукру, якщо він у вас є.

Блут почухав своє масивне підборіддя, тоді глянув на нижчого зростом власника раба.

— Витягни його, — наказав Твлакв.

Хворий невільник прокинувся, коли Блут відімкнув двері клітки. Найманець одразу ж замахав на Каладіна палицею, щоби той відійшов, і Каладін знехотя підкорився. Після цього Блут заткнув за пояс зброю, ухопив раба під пахви та витягнув із фургона, весь час знервовано позираючи на Каладіна. Під час останньої невдалої спроби втечі, яку той здійснив, він мав під своєю орудою двадцятьох озброєних рабів. За таку витівку господар мав би скарати його на смерть, але постановив, що той «кумедний», тож обмежився тим, що затаврував його ґліфом «шаш», а тоді продав за символічну суму.

Здавалося, завжди існувала причина, з якої Каладін залишався в живих, а ті, кому він намагався допомогти, гинули. Комусь це могло здаватися благословенням, але сам він сприймав це як особливий, гірко-іронічний різновид мучення. Живучи в попереднього власника, він провів якийсь час, спілкуючись з рабом із Заходу, селаєм, котрий переповідав йому їхні легенди про Стару магію та її здатність насилати прокляття на людей. Може, він і сам став її жертвою?

«Не дурій», — подумки сказав собі Каладін.

Двері фургона знову ляснули й замкнулися. Клітки були необхідністю: Твлакв мав захищати своє тендітне майно від руйнівного впливу великобур. Вони були оснащені дерев’яними боковинами, які можна було дістати й закріпити у вертикальному положенні в очікуванні найлютіших поривів вітру.

Блут підтягнув невільника до багаття та непочатого барильця з водою. Каладін відчув полегшення. «От бачиш, — подумалося йому, — може, ти все ще здатен допомагати. Можливо, таки існує якась підстава, щоб не залишатися байдужим».

Каладін розтулив кулак і глянув на розкришені чорні листки на долоні. Ні, не потрібні вони йому: підсипати їх у питво Твлаква буде не лише складно, але й ні до чого. Та чи й справді він хоче його смерті? І що ж це дасть?

У повітрі пролунав низький, тріскучий звук. За ним іще один, тихіший, немов хтось різко опустив долі мішок зерна. Каладін різко звів голову та глянув туди, де Блут прилаштував хворого невільника. Найманець якраз заніс палицю ще раз і з силою змахнув нею, від чого тишу знову розколов тріск, щойно вона вдарилася об череп раба.

Із вуст хворого не вирвалося й крику: ні від болю, ні благального — про пощаду. У темряві почулося, як його тіло остаточно завалилося на землю й обм’якло. Блут недбало підняв його й перекинув через плече.

— Ні! — заволав Каладін, кількома стрибками долаючи тісний простір клітки й молотячи руками об ґрати в її іншому кінці.

Твлакв стояв біля вогнища й грівся.

— Буря на твою голову! — закричав Каладін. — Він міг би вижити — чуєш, ти, покидьку?!

Твлакв глянув на нього. Тоді неспішно підійшов ближче, поправляючи свою темно-синю плетену шапчину.

— Та бачиш, він би всіх вас перезаразив… — роботорговець розмовляв із легким акцентом: слова наповзали одне на одне, а належні склади не виділялися логічним наголосом. Як на Каладінове вухо, усі тайлени не говорили, а мимрили. — Я не хочу втратити весь фургон через одну людину.

— Він був уже не заразним! — вигукнув Каладін, знову забарабанивши долонями об ґрати. — Якби хтось із нас мав підхопити скреготит, то це вже сталося б!

— Сподіваюся, що й не станеться. Не думаю, що його можна було врятувати.

— Я ж сказав тобі, як це зробити!

— І чого б це я мав вірити тобі — дезертиру? — явно збиткуючись, запитав Твлакв. — Людині, чиї очі аж світяться від ненависті? Ти б убив мене, — він знизав плечима. — Та мені все одно. Аби ти залишався таким само сильним аж доти, коли надійде час торгу. Ти мав би дякувати мені, адже я порятував тебе від хвороби, що вразила того раба.

— Я й подякую — твоєму могильному кургану, коли сам натягаю на нього каміння! — відрубав Каладін.

Твлакв усміхнувся і попрямував назад до багаття.

— Побережи свою лють, дезертире. І силу. Я візьму за них добрі гроші, коли ми добудемося на місце.

«Ти спочатку доживи», — подумав Каладін. Твлакв завжди кип’ятив залишок води у відрі, з якого поїв невільників. Вішав над вогнем, а тоді заварював собі чай. І якщо Каладін зуміє влаштувати так, що йому дадуть напитися останнім, а там розімне листя на потерть і вкине її в…

Каладін застиг, а тоді глянув на свої руки. За поспіхом він забув, що якраз тримав у них чорнотруйник. Він випустив розкришені листки, коли гамселив руками об ґрати. До долонь пристало лише кілька крихт: їх не вистачить, щоби когось отруїти.

Він озирнувся: настил клітки був укритий шаром бруду. Якщо листяна потерть й упала на нього, зібрати її було неможливо. Раптом здійнявся вітер, здмухуючи з дна фургона пил, крихти і бруд та з кінцями видуваючи потерть у довколишню темряву.

Навіть у цьому Каладін зазнав поразки.

Він важко опустився на дно фургона, обперся спиною об ґрати й похнюпив голову. Знову невдача. Клята спрен усе ще носилася довкола й збентежено поглядала на нього.

3. Місто дзвоників

«Чоловік стояв на краю стрімчака й дивився, як його батьківщина перетворювалася на руїни. Води здіймалися аж ген унизу, так далеко внизу. І він почув, як плаче дитя. Ті води були його слізьми». — Дата отримання зразка: 4-й день, танатес 1171 року — за тридцять секунд до смерті. Джерело зразка: доволі знаний швець.

Харбрант, Місто дзвоників, не належало до переліку тих місцин, які Шаллан колись усерйоз сподівалася відвідати. Хоча вона часто мріяла про мандри, скидалося на те, що молодість вона вимушено проведе самітницею в чотирьох стінах родового маєтку, де її єдиною розрадою були книги з бібліотеки батька, а тоді вийде заміж за котрогось із його союзників і решту життя також просидить сиднем, але вже в домі чоловіка.

Однак сподівання чимось схожі на тонку порцеляну: що міцніше її тримаєш, то більше шансів, що вона трісне.

Шаллан перехопило подих, коли, притискаючи до грудей альбом для малювання, вона стояла й дивилася, як портові робітники підтягували корабель до причалу. Харбрант був гігантським містом. Приліпившись на крутому схилі, воно мало форму клина: ніби вбудоване в широку розщелину, відкритий бік якої був звернений до океану. Схожі на кам’яні брили, будинки з квадратними вікнами здавалися глинобитними чи принаймні вкритими обмазкою з глини та соломи. А може, із крєму? Вони були пофарбовані в яскраві кольори, найчастіше червоний чи помаранчевий, але траплялися й блакитні та жовті.

Вона вже чула звук дзвоників, що подзенькували чистими голосами, розхитувані вітром. Їй довелося високо задерти голову, щоби побачити найдальший край міста. Харбрант височів над нею, наче гора. Скільки ж людей могло жити в такому мегаполісі? Тисячі? Десятки тисяч? Приголомшена, але й захоплена, вона знову затремтіла, а тоді з зусиллям кліпнула очима, закарбовуючи образ міста у своїй пам’яті.

Довкола метушилися моряки. «Усолода вітру» була вузьким одномачтовим судном, на борту якого заледве вистачало місця для неї, капітана, його дружини та шістьох членів екіпажу. Спочатку воно здавалось їй надто маленьким, проте капітан Тозбек виявився людиною спокійною та завбачливою: чудовий моряк, хоч і язичник, він обережно вів корабель уздовж узбережжя та завжди знаходив невелику, але добре захищену бухту, де можна було перечекати чергову великобурю.

Капітан наглядав за роботою матросів, поки ті швартували судно. Тозбек був невисоким на зріст чоловіком, чиє плече якраз сягало плеча Шаллан, і носив свої довгі білі брови тайлена на дивний манір: навощував і залишав отримані зубці стирчати доверху. Здавалося, ніби над очима в нього два розкриті віяла — кожне у фут завдовжки. Він ходив у чорному бушлаті зі срібними ґудзиками та простій плетеній шапчині. А той шрам на щоці, гадала Шаллан, капітан отримав під час запеклої морської битви з піратами, і була розчарована, коли напередодні дізналася, що якось у шторм його вдарила погано закріплена такелажна снасть.

Його дружина Ашлв уже спускалася сходнями, щоб зареєструвати судно. Тозбек помітив, що Шаллан уважно дивиться на нього, і підійшов ближче. Він був діловим партнером її сім’ї, який тривалий час користувався батьковою довірою. Це було їй наруч, оскільки придуманий нею та братами план не залишав можливості взяти з собою дуенью чи няньку.

Цей план змушував Шаллан нервуватися. Дуже, дуже сильно нервуватися. Вона ненавиділа лицемірство. Але ж фінансовий стан її родини… Виникала необхідність або несусвітнього фінансового вливання, або ж отримання ще якоїсь переваги в тій боротьбі, яку вели між собою веденські династії. А інакше їм не протягнути до кінця року…

«Діло насамперед, — подумала Шаллан, примушуючи себе заспокоїтись. — Спочатку треба знайти Ясну Холін, якщо, звичайно, вона знову не поїхала без мене».

— Ваша Світлосте, я послав юнгу від вашого імені, — сказав Тозбек. — Якщо принцеса все ще тут, ми незабаром про це дізнаємося.

Шаллан кивнула на знак вдячності, усе ще притискаючи свій альбом. Місто аж кишіло людьми. Деякі з них були вбрані у знайомий одяг: штани й сорочки зі шнурівкою спереду на чоловіках, спідниці й барвисті блузки — у жінок. Може, вони з її батьківщини, Я-Кеведу? Але Харбрант був вільним містом. Маленьким, політично нестабільним містом-державою, яке володіло невеликою територією, але чиї причали були відкриті для всіх кораблів, що пропливали мимо, незалежно від національності чи статусу. Тож люди стікалися сюди…

Цим і пояснювався той факт, що багато хто з перехожих у неї перед очима мав екзотичний вигляд. Убрання з суцільного шматка тканини вказувало на те, що одягнені в нього чоловік чи жінка прибули з Ташикку — це далеко на заході. Довгі халати, що сягали щиколоток, але спереду були відкритими, мов плащі… звідки ж це прибули їхні власники? Вона в житті не бачила стількох паршменів, скільки їх працювало на причалах, переносячи на спинах вантажі. Як і ті, що ними колись володів її батько, ці паршмени були огрядні й широкі в кості та мали дивне забарвлення шкіри, що скидалася на мармур, — світлі або чорні плями чергувалися з темно-червоними. Кожен із таких строкатих узорів був унікальний.

Скоро шість місяців, як Шаллан ганяється за Ясною Холін від міста до міста, а тому починала думати, що так і не наздожене. Може, принцеса навмисно уникала її? Ні, це здавалося малоймовірним: просто Шаллан не була досить важливою для того, щоби на неї чекати. Її Світлість Ясна Холін була однією з наймогутніших жінок у світі. Й однією з тих, хто мав найзаплямованішу репутацію. Вона була єдиним членом правовірної королівської династії, який привселюдно заявив про свої єретичні переконання.

Шаллан намагалася вгамувати наростаючу тривогу. Найімовірніше, вкотре з’ясується, що Ясна залишила місто. «Усолода вітру» простоїть ніч біля причалу, а Шаллан домовиться з капітаном про ціну — як завжди, з великою знижкою, з огляду на ті інвестиції, які зробила її сім’я в судноплавне підприємство Тозбека, — за яку той доправить її до наступного порту.

Минули місяці відтоді, як Тозбек мав би вибавитися від її товариства. Вона ніколи не відчувала з його боку обурення: честь і вірність щоразу штовхали його до того, щоби пристати на її чергове прохання. Однак його терпінню мав рано чи пізно прийти кінець, як і її грошам. Вона й так уже витратила більшу частину тих сфер, що взяла з собою. Звичайно, він не залишить її в незнайомому місті, але цілком може із жалем наполягти на тому, щоб вони всі разом поверталися до Веденару.

— Капітане! — закричав якийсь моряк, підбігаючи до сходнів. На ньому були лише жилетка й широкі, мішкуваті штани, а начорно загоріла шкіра вказувала на те, що він працює на свіжому повітрі. — Сер, повідомлення про вибуття немає. Портовий реєстратор стверджує, що Ясна ще тут.

— Ба! — сказав капітан, обертаючись до Шаллан. — Полювання скінчилося.

— Слава Вісникам, — тихо відповіла вона.

Задерикувато здійняті брови капітана здавалися потоками світла, що випромінювалося з його очей. Він усміхнувся:

— Не інакше, як вашому прекрасному обличчю завдячуємо ми цим щасливим вітром! Навіть його спрени виявилися зачаровані вами, Ваша Світлосте Шаллан, і привели нас сюди!

Та зашарілася, маючи на думці відповідь, яка була б не зовсім пристойною.

— А! — капітан тицьнув пальцем у її бік. — Бачу, у вас є що мені відповісти — по очах бачу, панянко! Ну ж бо, сміливіше. Розумієте, слова не розраховані на те, щоби тримати їх усередині. Вони — вільні істоти, а якщо посадити їх під замок, можна заробити розлад травлення.

— Але вийде непристойно… — запротестувала Шаллан.

Тозбек зареготав:

— Ми вже багато місяців подорожуємо разом, а ви знову за своє! Кажу ж вам, що ми моряки! Ми забуваємо, що таке ввічливість, щойно вперше ступаємо на палубу. Нас уже не виправиш.

Вона всміхнулася. Суворі няньки й гувернантки вчили її тримати язика за зубами, та, на жаль, її брати виявили ще більше рішучості, підбурюючи її до протилежного. Тож вона завела звичку розважати їх дотепними зауваженнями, коли вони лишалися без нагляду. Дівчина з любов’ю пригадала години, проведені у великій залі маєтку, біля каміна, у якому потріскували дрова, в оточенні трьох із чотирьох її братів, котрі купчилися довкола неї, дослухаючись до ущипливих коментарів щодо ще одного батькового лизоблюда чи мандрівного подвижника. Шаллан нерідко вигадувала пустотливі сценарії бесід, що приписувалися тим відвідувачам, яких вони, діти, бачили, але чиїх слів не чули.

Так у ній сформувалось те, що няньки в один голос називали «зухвалою жилкою». А моряки цінували дошкульні зауваження навіть більше, ніж колись її брати.

— Бачите, — мовила Шаллан до капітана, знову беручись рум’янцем, але все ще не втративши охоти висловити те, що на умі, — я от що подумала: ви стверджуєте, що моя краса улестила вітри чимшвидше доправити нас до Харбранта. Але ж хіба з цього не випливає, що під час попередніх плавань якраз брак моєї краси спричинювався до того, що ми прибували запізно?

— Ну… тобто… ні…

— Виходить, — вела далі Шаллан, — що насправді ви сказали мені, що я була гарною рівно одну шосту частину часу, який ми провели в морі.

— Дурниці! Ви, молода панно, схожі на світанок — і крапка!

— На світанок? Ви маєте на увазі, що я аж надто червона, — тут вона злегенька смикнула себе за довге руде волосся, — і що, забачивши мене, люди нерідко стають буркотливими?

Він засміявся, і до його сміху долучилося кілька інших моряків, які опинилися були поблизу.

— Ну добре, — сказав капітан Тозбек, — тоді ви схожа на квітку.

— У мене на них алергія, — скривилася вона.

Він звів брову.

— Ні, серйозно, — зізналася дівчина. — Я гадаю, що вони дуже милі. Але якби ви подарували мені букет, то незабаром стали б свідком настільки сильного нападу чхання, що вам довелося би віддирати від стін веснянки, які позлітали б із мене.

— Ну що ж, навіть якщо це правда, я продовжую стверджувати, що ви гарна, мов квітка.

— Якщо це дійсно так, тоді молоді люди мого віку вочевидь потерпають від такої ж алергії, оскільки тримаються від мене на чималій відстані, — вона скривилася. — От бачите, я ж казала, що це неввічливо. Молоді панянки не повинні поводитися настільки нестримано.

— Ах, панночко, — сказав капітан, салютуючи їй, тобто ледь торкаючись двома пальцями краю своєї плетеної шапчини, — нам із хлопцями не вистачатиме вашого гострого язичка. Навіть не знаю, що ми будемо робити без вас.

— Гадаю, плисти, — відказала вона, — а також їсти, співати, дивитися на хвилі. Точнісінько те ж саме, що й зараз, тільки маючи на це більше часу, бо вам не доведеться спотикатися об дівчисько, яке весь час сидить на палубі, малюючи ескізи та щось бурмочучи собі під ніс. Але дякую вам, капітане, за цю чудову подорож, хоч вона й дещо затяглася.

Капітан ще раз торкнувся краю шапочки, даючи зрозуміти, що цінує її слова.

Шаллан широко всміхнулася: вона не очікувала, що ця самостійно здійснювана поїздка принесе з собою таке сильне відчуття свободи. Брати хвилювалися за неї, побоюючись, що вона неодмінно перелякається. Вони вважали її боягузкою через те, що дівчина не любила сперечатися і зазвичай мовчала, якщо в розмові одночасно брала участь завелика кількість людей. Імовірно, їй і справді було трішки страшно — адже вона забралася так далеко від Я-Кеведу, і це приголомшувало її. Але водночас ця подорож була чудова: вона стратила три альбоми, заповнивши їх малюнками істот і людей, які зустрічалися на її шляху, і хоча турбота про фінансовий стан родини постійно нависала над нею темною хмарою, вона врівноважувалася непідробним захватом від нових вражень.

Тозбек узявся віддавати розпорядження, пов’язані зі стоянкою судна. Він був хорошою людиною. Що ж до дифірамбів її уявній красі, то вона добре розуміла, що саме за ними крилося: щирий, хоча й перебільшений, вияв прихильності. Вона мала бліду шкіру, а надворі стояла епоха, коли ознакою справжньої краси вважалася алетійська смаглявість. І хоча її очі були світло-блакитні, сторонні домішки в крові родини проявилися в рудому волоссі червонясто-коричневого відтінку. Ані єдиного пасемця, яке було би по-справжньому чорним! Дякувати Вісникам, її веснянки трохи вицвіли, відколи з дівчинки вона перетворилася на дівчину, але все ще вкривали щоки та ніс.

— Панянко, — звернувся до неї капітан, переговоривши з матросами, — практично не випадає сумніватися, що Її Світлість Ясну ви зможете знайти в Конклаві.

— О, це в Паланеумі?

— Так, так. Там само живе й король. Це, так би мовити, у центрі міста. Тільки тут під центром мають на увазі горішню частину, — він потер підборіддя. — Як би там не було, а Ясна — особа королівської крові, тож у всьому Харбранті їй просто ніде більше зупинитися. Ось Ялб покаже вам дорогу. А ваш багаж ми доправимо пізніше.

— Щиро дякую, капітане, — сказала вона і додала: — Шайлор мкабат ноур.

Це була тайленська формула подяки, яка дослівно означала «вітри донесли нас благополучно».

На капітановому обличчі з’явилася широка усмішка:

— Мкаї баде фортентіс!

Вона й гадки не мала, що це означає. Шаллан могла читати тайленською — досить швидко й без словника, але на слух розуміла погано. Тож вона всміхнулася йому — і, здається, цілком доречно, оскільки той засміявся, показуючи щось жестами одному з матросів.

— Ми простоїмо біля цього причалу два дні, — сказав він їй. — На завтра прогнозують великобурю, тож ми все одно не зможемо підняти якір. І якщо справа, яку ви маєте до Її Світлості Ясни, піде не так, як ви сподіваєтесь, ми залюбки доправимо вас назад у Я-Кевед.

— Ще раз дякую.

— Не варто, панночко, — відказав капітан, — адже ми однаково робили б те саме. А тут можна завантажитися товарами й таке інше. Та й на малюнку, який ви подарували мені, щоби прикрасити каюту, моя дружина виглядає такою схожою на себе — ну просто як жива!

Він підійшов до Ялба і став давати вказівки. Шаллан чекала, тим часом заховавши альбом назад у шкіряну папку. Ялб. Та вона зламає свого веденського язика, доки вимовить таке ім’я! І чому тайлени так люблять громадити приголосні, не розбавляючи їх голосними?

Ялб клично махнув їй рукою, і вона рушила вслід за ним.

— Будьте обережні, панночко, — застеріг капітан, коли вона проходила повз нього. — Навіть у такому безпечному місті, як Харбрант, криються свої небезпеки. Тож будьте насторожі й глядіть не стратьте розуму.

— Не хвилюйтеся, я не самогубиця. Та й дорогою не планую заходити ні до в’язниці, ні до крамниці… — відказала вона, обережно ступаючи на сходні.

Капітан засміявся і помахав їй рукою на прощання, поки вона спускалася трапом, тримаючись за поручні «вільною» рукою — правою. Як і в усіх прихильниць воринського віровчення, її ліва, «захищена», рука була покритою, і лише правиця залишалася виставленою на загальний огляд. Темноокі простолюдинки зазвичай обходилися рукавичкою, але від жінки її статусу очікувалось більше скромності. Тож захищена рука була повністю прибрана під достатньо довгий лівий рукав сукні, манжета якого ще й наглухо застібалася на ґудзики.

Шаллан носила плаття традиційного воринського крою, яке щільно облягало бюст, плечі й талію, а потім переходило в ширшу спідницю з плавними лініями — воно було синього шовку з ґудзиками з чалового панцира по боках. Тож спускаючись сходнями, вона захищеною рукою притискала до грудей портфель, а вільною трималася за поручні.

Щойно зійшовши з трапа, вона відразу ж потрапила у вир гарячкової діяльності, що розгорталася на пристані, де в усі сторони мчали посильні, а вбрані в червоні жакети жінки вносили належні відмітки у ґросбухи, відслідковуючи шлях вантажів. Як і Алеткар та її рідний Я-Кевед, Харбрант був воринським королівством. Його жителі не були язичниками, а тому письмо вважалося жіночою справою: чоловіків навчали лише ґліфам, залишаючи написання листів і читання їхнім сестрам чи дружинам.

Шаллан не запитувала прямо, але була впевнена, що капітан Тозбек уміє читати. Вона бачила його з книгами в руках, і їй було соромно за нього. Чоловікам не годилося читати — принаймні тим із них, хто не належав до подвижників.

— Бажаєте покататися? — запитав Ялб. Він розмовляв якимось сільським діалектом тайленської, і Шаллан заледве могла розібрати слова.

— Так, охоче.

Він кивнув і зник у натовпі, залишивши її на причалі в оточенні групи паршменів, які напружено працювали, переносячи дерев’яні ящики з одного пірса на інший. Паршмени тупі від природи, але робітники з них хоч куди. Ніколи ні на що не скаржаться й завжди виконують те, що від них вимагають. Колись її батько надавав їм перевагу перед звичайними рабами.

Невже на Розколотих рівнинах алеті й справді воювали з паршменами? Для Шаллан це звучало дивно — паршмени ж не б’ються! Вони покірні й безсловесні. Щоправда, висновуючи з чуток, ті, що там, на Розколотих рівнинах, — так звані паршенді — фізично відрізняються від звичайних паршменів. Вони сильніші, вищі, розумніші. Найімовірніше, ті навіть не були власне кажучи паршменами, а доводилися їм якимись далекими родичами.

На її подив, усюди на причалі виднілися сліди тутешньої фауни. У повітрі звивалося кілька небесних мурен, видивляючись пацюків чи рибин. У розщілинах між дошками пристані ховалися крихітні краби, а до товстих паль причепилося гроно клямкунів. Уздовж затіненого боку вулиці, яка вела вглиб міста, кралася в’юнка норка, вишукуючи шматочки чогось їстівного, що його могли зронити перехожі.

Шаллан не могла втриматися від того, щоб дістати й розкрити свою папку з ескізами, та почала замальовувати наскок небесної мурени. І як вона не боялася стількох людей довкола? У покритих пальцях захищеної руки вона затисла вершечок етюдника, а вільною орудувала вуглиною для малювання. Не встигла вона закінчити малюнок, як повернувся її провідник із якимось чоловіком, котрий тягнув за собою дивну машинерію, оснащену двома великими колесами та вкритим пологом сидінням. Шаллан із сумнівом глянула на неї, опускаючи альбом. Узагалі-то вона очікувала на паланкін…

Чоловік, який тягнув цей пристрій, був невеликий на зріст, з темною шкірою, широкою усмішкою та пухлими губами. Він знаками запросив Шаллан сідати, що вона й зробила з тією скромною грацією, яку виховали в ній гувернантки. Рикша щось запитав, звернувшись до неї якоюсь рубленою, уривчастою мовою, що її вона не розпізнала.

— Чого йому треба? — запитала вона у Ялба.

— Він хоче знати, якою дорогою вас везти: довгою чи короткою, — Ялб почухав потилицю. — Я не впевнений, у чому між ними різниця.

— Підозрюю, що однією з них довше їхати, — мовила Шаллан.

— А ви й справді розумна!

Ялб сказав щось рикші тією ж занадто чіткою мовою, і чоловік відповів.

— Їдучи довгою дорогою, можна вдосталь помилуватися містом, — пояснив Ялб. — Натомість коротка дорога веде прямо до Конклаву, але гідних уваги принад по ній майже не трапляється. Гадаю, він помітив, що ви тут уперше.

— Я так сильно виділяюся? — запитала Шаллан, червоніючи.

— Е-е-е… ні… звичайно, ні, Ваша Світлосте.

— І під цим ви маєте на увазі, що я виділяюся, мов бородавка на носі в королеви.

Ялб засміявся:

— Боюся, нічим крити. Але ж мені здається, що не можна потрапити куди-небудь удруге, спочатку не побувавши там уперше. Вряди-годи кожному доводиться виділятися — тож краще вже робити це так мило й невимушено, як ви!

Їй довелося звикнути до легкого флірту у виконанні моряків. Вони ніколи не були аж надто прямолінійними, і Шаллан підозрювала, що капітанова дружина провела з ними серйозну бесіду, коли помітила, як їхні компліменти змушували дівчину червоніти. Адже в маєтку її батька слуги — навіть ті, котрі мали повні громадянські права, — завжди знали своє місце.

Рикша все ще чекав на відповідь.

— Скажіть йому, будь ласка, щоб їхав короткою дорогою, — попросила вона Ялба, хоч і палко жадала проїхатися мальовничою. Це ж треба: нарешті вона у справжньому місті й мусила їхати напрямки! Але Її Світлість Ясна на ділі довела, що застати її не легше, ніж упіймати дикого співунця. Тож краще було поспішити.

Головна дорога-серпантин повзла схилом угору, тож навіть їдучи коротким шляхом, Шаллан багато що встигла побачити. Від усіх цих дивних людей, видів і дзвонів, що дзенькотіли на всі лади, у неї аж у голові паморочилося. Вона відкинулася на спинку сидіння й жадібно всотувала все, що бачила. Виявилося, що будівлі групуються за кольорами, і кожен колір щось означає. Крамниці, де торгували однаковим товаром, були пофарбовані в однакові кольори: у фіолетових продавався одяг, у зелених — харчі. Будинки теж фарбували за певним принципом, але Шаллан не могла збагнути, яким. Переважали кольори м’якої палітри — пастельні та приглушені.

Ялб крокував обіч візка, тож рикша знову заговорив до неї, обертаючись через плече. Ялб перекладав, засунувши руки в кишені жилета:

— Він каже, що особливістю цього міста є лейт.

Шаллан кивнула: багато міст будувалося в лейтах — місцинах, захищених від великобур прилеглими скельними формаціями.

— Харбрант — це одне з найзахищеніших великих міст у всьому світі, — перекладав далі Ялб, — і символом цього є дзвоники. Кажуть, ніби їх уперше порозвішували для того, щоби повідомляти про настання великобурі — адже люди просто не звертали уваги на легенький вітерець, — Ялб зам’явся. — Та він просто розказує байки, Ваша Світлосте, бо хоче отримати щедрі чайові. Я чув цю історію й гадаю, що вона просто сміховинна. Якщо пориви вітру були досить сильними, щоб розгойдувати язики дзвонів, то й люди неминуче б їх відчули. Та й, крім того, як вони примудрялися не помічати дощу, що періщив на їхні дурні голови?

Шаллан усміхнулася:

— Нічого, хай розповідає далі.

Візник знову затеревенив на свій рубаний лад — що ж це, врешті-решт, за мова? Шаллан слухала Ялбів переклад і всотувала види, звуки і, на жаль, запахи. Вона з дитинства звикла до свіжого запаху щойно протертих від пилу меблів і пахощів пласких перепічок, що випікалися на кухні. Її мандрівка океаном познайомила її з новими ароматами — солоної води та чистого морського повітря.

Але тутешні запахи не містили й натяку на чистоту. З кожного провулка шибало в ніс неповторне амбре, зіткане з різних відтінків смороду. Вони чергувалися ще й із пряними ароматами їжі, яку продавали вуличні торгівці, і якраз це нашарування було особливо нудотним. На щастя, рикша змістився в центр проїжджої частини, відтак запахи послабшали, проте це дещо пригальмувало їхню швидкість, оскільки їм доводилося маневрувати в досить щільному транспортному потоці. Витріщивши очі, дівчина дивилася на людей, яких вони проминали. Ось ці чоловіки із затягнутими в рукавички руками та шкірою блакитнуватого відтінку — з Натанатану. Але хто ці високі, сповнені гідності люди в чорних одежах? А ці чоловіки з бородами, обплетеними тонкою мотузкою, — так, що скидалися на жезли?

Звуки нагадали Шаллан про співочі змагання, які влаштовували під вікнами її дому дикі співунці, — тільки тут вони були різноманітніші й гучніші. Не менше сотні горлянок перегукувались між собою, чергуючись зі звуками ляскання дверей, гуркоту коліс по бруківці та поодинокими криками небесних мурен. А на задньому фоні подзенькували всюдисущі дзвоники, і їхні звуки посилювалися, щойно задував вітер. Вони були виставлені у вітринах крамниць і звисали з кроков. Кожен ліхтарний стовп уздовж вулиці був оснащений прив’язаним під лампою дзвоником. Навіть із самого краю пологу на її візку звисав один — маленький, сріблястий — і видзвонював чистим голоском. Коли вони були приблизно на півдорозі вверх по схилу, їх раптом накрила ще й хвиля голосного передзвону годинників із боєм, чиї різномасті, безладні удари злилися в брязкітливий, надокучливий шум.

Із наближенням до верхнього кварталу «в центрі» натовп рідшав, і врешті рикша підвіз її до масивної будівлі на самій верхівці міста. Пофарбована в білий колір, вона, здавалося, була висічена в самій скелі, а не збудована з цегли чи глини. Колони, що височіли спереду, просто-таки виростали з каменю без будь-яких видимих швів, а задня частина споруди плавно з’єднувалася зі стрімчаком. Перекриття даху, що виступали з нього, мов оголені пласти скельної породи, були увінчані приземкуватими куполами й пофарбовані в металеві відтінки. Світлоокі жінки, вбрані в такі ж сукні, як і Шаллан, — із лівою рукою, надійно захованою в чохол застібнутої манжети, — заходили в будівлю та виходили з неї, несучи письмове приладдя. Чоловіки ж, які курсували в палац і з нього, були вбрані у воринські сюртуки військового крою з жорсткими стоячими комірцями, що закривали всю шию, і штани з цупкої матерії — ті й інші застібнуті на всі ґудзики з боків. Багато хто мав при боці меча, що висів на ремені, туго затягнутому поверх довгого, до колін, мундира.

Рикша зупинився і щось сказав, звертаючись до Ялба. Взявши руки в боки, матрос вступив у суперечку. Шаллан усміхнулася, забачивши лютий вираз на обличчі моряка, та з зусиллям кліпнула очима, закарбовуючи його в пам’яті, щоби потім намалювати.

— Він пропонує, щоб ми з ним поділили між собою різницю, якщо я дозволю йому здерти з вас утридорога за поїздку, — обурено проговорив Ялб, хитаючи головою та простягаючи Шаллан руку, щоб допомогти спуститися з візка. Вона злізла й глянула на рикшу, який стенув плечима, усміхаючись, мов дитина, яку спіймали на крадіжці солодощів.

Дівчина затиснула портфель у покритій руці, і стала порпатися там «вільною» правою, шукаючи гаманець.

— То скільки ж мені йому дати?

— Двох світлоскалок цілком вистачить. Я пропонував одну. А цей грабіжник хотів заломити п’ять.

До цієї поїздки Шаллан ніколи не використовувала грошей за прямим призначенням — вона лише милувалася красою сфер. Кожна з них складалася зі скляної намистини, трішки більшої за ніготь великого пальця, і значно меншого коштовного каменя всередині, що був ніби оправлений у неї. Самоцвіти мали здатність всотувати Буресвітло, і через це сфери світилися. Коли вона відкрила гаманець, на її обличчі засяяли відблиски рубінів, смарагдів, діамантів і сапфірів. Вона видобула три діамантові скалки найменшої вартості. Найціннішими були смарагди, оскільки Душезаклиначі могли використовувати їх для виготовлення їжі.

Скляна частина більшості сфер була однакового розміру: їхня цінність визначалася величиною самоцвіту в центрі. Так, кожна з трьох скалок містила в собі лише крихітний шматочок діаманта. Та навіть його було достатньо, щоби сфера сяяла від Буресвітла — набагато слабше, ніж світильник, але все ж помітно. Вогнемарка — сфера середньої вартості — світилася хіба трохи тьмяніше, ніж свічка, і дорівнювала п’яти світлоскалкам.

У її гаманці були лише заряджені сфери, оскільки Шаллан чула, що затьмарені багато хто вважає підозрілими, і подекуди для того, щоби переконати їх у справжності самоцвіту, доводиться звертатися до послуг міняйла. Найцінніші зі своїх сфер вона, звичайно ж, тримала в окремому «захищеному» капшуку, прикріпленому ґудзиками з внутрішнього боку її лівого рукава.

Шаллан вручила три скалки Ялбу, котрий схилив голову набік. Потому кивнула рикші, заливаючись рум’янцем і раптово усвідомлюючи, що машинально поставила Ялба у становище такого собі дворецького — посередника між господарем і слугою. А раптом він образиться?

Матрос засміявся й виструнчився, немов удаючи справжнього мажордома, і заплатив рикші з удавано суворим виразом обличчя. Той теж засміявся, вклонився Шаллан і потягнув свій візок куди-інде.

— А це тобі, — сказала дівчина, витягаючи з гаманця рубінову марку й вручаючи її Ялбові.

— Ваша Світлосте, це забагато!

— Частково це знак моєї вдячності, — пояснила вона, — а почасти плата за те, щоби ти кілька годин побув тут і почекав — на той випадок, якщо я повернуся.

— Почекати кілька годин за вогнемарку? Та це ж моя платня за тиждень у морі!

— Тоді цього точно має вистачити, аби гарантувати, що ти нікуди не подінешся.

— Стоятиму тут, як укопаний! — запевнив її Ялб, складаючи їй вишуканий і на диво добре виконаний уклін.

Шаллан глибоко вдихнула й покрокувала сходами в бік вражаючого на вигляд входу до Конклаву. Різьблення на скельному камені й справді заслуговувало на увагу — її душа художниці понад усе воліла затриматися та детально його оглянути, проте дівчина не сміла. Здавалося, що ввійти в цю величезну будівлю — все одно що бути поглинутим живцем. На стінах фойє розміщувалися ряди люстр із Буресвітлом, що випромінювали біле сяйво. Найімовірніше, вони були оснащені діамантовими броамами, адже Буресвітло використовувалось у побуті в більшості розкішних будинків. Броам — найдорожча зі сфер — за яскравістю випромінювання дорівнював кільком свічкам.

Це світло рівно й м’яко розливалося по постатях прислужників, писарок і світлооких, які снували просторим передпокоєм і далі вглиб коридору. Скидалося на те, що будівля була спланована у вигляді одного широкого, високого та довгого тунелю, що заривався в скелю. З боків розміщувалися ряди величних кімнат, і бокові коридори ніби відгалужувалися від цього грандіозного центрального проспекту. Шаллан раптом відчула себе куди впевненіше, ніж назовні: це місце з його метушливими слугами й невисоких рангів світлопанством здалося їй чимось знайомим.

Вона звела вгору свою вільну руку, сигналізуючи, що потребує допомоги, і в ту ж мить до неї поспішив мажордом у хрусткій білій сорочці та чорних штанах.

— Ваша Світлосте? — звернувся він до неї її рідною веденською — очевидно, з огляду на колір її волосся.

— Я шукаю Ясну Холін, — мовила вона, — і мені сказали, що зараз вона перебуває в цих стінах.

Мажордом церемонно вклонився. Більшість із них пишалися своєю делікатною службою — і не в останню чергу тією властивою їй бундючністю, яку Ялб висміював усього кілька хвилин тому.

— Чекайте на моє повернення, Ваша Світлосте.

Скидалося на те, що він належав до другого нану й був темнооким громадянином дуже високого рангу. Згідно з воринськими уявленнями, Покликання людини — справа, якій вона присвячує своє життя, — річ надзвичайно серйозна. Найкращим способом забезпечити собі достойне місце в загробному житті було обрання підходящої професії та безнастанне вдосконалення в ній. Нерідко саме обране людиною Покликання визначало ту конгрегацію, членом якої вона ставала.

Схрестивши руки на грудях, Шаллан чекала. Свого часу вона довго розмірковувала над власним Покликанням. Очевидним вибором було мистецтво: вона ж так любила ескізи. Але її вабило щось більше, ніж просто малювання як таке, — її захоплював і дослідницький складник, зокрема й ті питання, які виникали в процесі спостереження. Чому небесні мурени не бояться людей? Чим харчуються клямкуни? Чому популяція пацюків процвітає в одному ареалі й не може вижити в іншому? Тому замість малювання вона обрала своїм Покликанням природничу історію.

Дівчина мріяла стати справжнім науковцем, здобути належну освіту та присвятити свій час глибоким дослідженням і науковим студіям. Чи не це стало однією з причин того, що вона розробила цей сміливий план, згідно з яким їй треба було знайти Ясну та стати її підопічною? Можливо. Але їй не можна було втрачати концентрацію. Стати підопічною Ясни, а отже, і її ученицею, — це лише перший крок.

Отак розмірковуючи, Шаллан знічев’я підійшла до колони й провела вільною рукою по відшліфованому каменю. Як і більша частина Рошару, за винятком деяких регіонів уздовж узбережжя, Харбрант покоївся на голому, необробленому камені. Решта будівель були зведені просто на скельній породі, але саме ця врізалася в неї. Попри уривчасті знання з геології, Шаллан здогадалася, що колона була з граніту.

Долівку встеляли довгі, цеглисто-жовтогарячі килими. Матеріал був цупким і розрахованим на те, щоб виглядати по-багатому й водночас витримувати нескінченний потік відвідувачів. У широкому прямокутному фойє віяло старовиною. В одній із книжок, що її вона якось читала, стверджувалося, ніби Харбрант був заснований ще в дні мороку, задовго до Останньої Руйнації. Якщо це правда, то він і дійсно старий. Його історія налічує тисячі років і сягає часів, що передували жахіттям Ієрократії та навіть — і то набагато — Ренегатству. Аж тієї сивої давнини, коли, як вважалося, Спустошувачі все ще носили по землі свої кам’яні тіла.

— Ваша Світлосте? — пролунав чийсь голос.

Шаллан обернулася й побачила, що служник уже встиг повернутися.

— Прошу сюди, Ваша Світлосте.

Вона кивнула слузі, і той швидко повів її вздовж запрудженого людьми коридору. Вона замислилася над тим, у якому світлі їй варто було би постати перед Ясною. Ця жінка була живою легендою. Навіть Шаллан із глушини Я-Кеведу чула про блискучу єретичку, сестру алетійського короля. Ясні було лише тридцять чотири, але багато хто усвідомлював, що, якби не привселюдні нападки на релігію, її голову давно вже увінчала би академічна шапочка магістра наук. Особливо різко вона критикувала конгрегації, тобто різні релігійні братства, у які об’єднувалися воринські віряни.

Недоречні саркастичні зауваження тут не допоможуть. Вона повинна поводитися належним чином. Статус підопічної при уславленій жінці давав найкращу можливість отримати підготовку в царині жіночих мистецтв, до яких належали музика, малювання, письмо, логіка та природничі науки. Це багато в чому нагадувало процес проходження молодим чоловіком військової підготовки у складі почесної варти поважаного ним ясновельможного.

А взагалі Шаллан спочатку написала Ясні листа з проханням про опіку суто з відчаю і зовсім не очікувала на позитивну відповідь. Проте коли отримала послання, яке сповіщало, що її прохання вдовольнили, та містило наказ прибути в розпорядження авторки в Думадарі через два тижні, у неї був справжній шок. Саме відтоді вона й ганялася за своєю кореспонденткою.

Ясна була єретичкою. А чи не зажадає вона від Шаллан, щоб і та зреклася віри? Вона сумнівалася, що змогла би зважитися на такий крок. Воринські вчення про Славу та Покликання людини були для неї однією з нечисленних розрад у ті нелегкі дні, коли батько ставав по-справжньому нестерпним.

Вони звернули у вужчий прохід і запетляли системою коридорів, що вели все далі й далі від основної печери. Врешті-решт на одному з поворотів служник зупинився й жестом запросив Шаллан іти далі. З коридору праворуч від неї доносилися голоси.

Шаллан вагалася. Вона інколи дивувалася, як узагалі дожилася до такого: росла тихою, боязкою, була найменшою з п’яти дітей і єдиною дівчинкою. Її весь час захищали й оберігали. А тепер усі сподівання родини виявилися покладеними на її плечі.

Її батько був мертвий, але існувала життєва необхідність тримати це у таємниці.

Дівчина не любила згадувати про той день: витіснила його зі своєї пам’яті та привчила себе думати про інше. Але наслідки такої втрати аж ніяк не випадало ігнорувати. Батько був щедрим на обіцянки: ділові угоди, хабарі або й щось середнє між першим і другим. Дім Давар заборгував величезні суми грошей незліченній кількості людей, тож тепер, за відсутності його глави, котрий умів умиротворяти всіх, кредитори мали от-от заявити про свої права.

Ні до кого було звернутися по допомогу. Головно через батька її родину ненавиділи навіть союзники. Великий князь Валам — ясновельможний, котрому вони принесли васальну присягу на вірність, — був серйозно хворий і більше не пропонував їм свого покровительства. Коли стане відомо, що її батька нема серед живих, а родина збанкрутіла, Дому Давар прийде кінець. Їх поглине і підкорить своїй владі інший рід.

Задля покарання їх змусять працювати до сьомого поту. Можливо, їм навіть світить перспектива загинути від рук розлючених кредиторів. Вдасться чи ні відвернути таку долю, залежало від Шаллан, і першим кроком на шляху до порятунку була Ясна Холін.

Шаллан глибоко вдихнула й звернула за ріг коридору.

4. Розколоті рівнини

«Я ж умираю, чи не так? Знахарю, навіщо тобі моя кров? А хто це біля тебе, з головою-візерунком? Удалині я бачу сонце, темне й холодне, що сяє в чорному небі». — Дата отримання зразка: 3-й день, єснан 1172 р. — за 11 секунд до смерті. Джерело зразка: решієць, за фахом приборкувач чалів. Зразок заслуговує на особливу увагу.

–Чому ти не плачеш? — запитала спрен.

Каладін сидів, розвернувшись спиною в куток клітки та потупивши очі. Дошки настилу, на які падав його погляд, покололися, ніби хтось намагався видряпати їх голими нігтями. Розщеплена частина днища була вкрита темними плямами в тих місцях, де суха, сірого кольору деревина увібрала в себе кров. Даремна, примарна спроба втекти.

Фургон котився далі. Кожного дня одне й те ж саме. Він прокидався змученим і розбитим після переривчастого сну на голих дошках — без сінника чи ковдри. Потім, фургон за фургоном, рабів по черзі випускали, і ті шкутильгали з кайданами на ногах, маючи трошки часу, щоб розім’ятися та справити нужду. Відтак їх пакували назад, давали вранішню порцію баланди, і фургони котилися далі — аж до обідньої зупинки. Потім знову їхали. Тоді вечірня баланда, а після неї ківшик води перед сном.

Тавро «шаш» на лобі в Каладіна було так само вкрите тріщинами й кровоточило. Добре хоча б, що дах фургона давав тінь, затуляючи від сонця.

Спрен вітру знову перетворилася на імлу й летіла за кліткою на колесах, мовби крихітна хмаринка. Вона наблизилася до Каладіна, і від цього поруху в її передній частині проступили контури обличчя, ніби зустрічний вітер трохи розігнав туман, і з-під нього проглянуло щось істотніше — повітряно-прозоре, жіночне й кутасте. І з напрочуд допитливими очима. У жодного з бачених ним раніше спренів таких не було.

— Вночі інші плачуть, — сказала вона, — а от ти — ні.

— А чого плакати? — запитав він, відкидаючи голову на ґрати позаду. — Що це змінить?

— Не знаю. А чому люди плачуть?

Він усміхнувся й заплющив очі:

— Постав це запитання Всемогутньому, маленька. Але не мені.

Через вологість Східного літа з його чола градом котився піт і, просочуючись у рану, ятрив її. Залишалося сподіватись, що незабаром природа знову втішить їх кількома тижнями весни. Погоди й пори року не можна було передбачити. Спробуй дізнайся, скільки вони триватимуть, хоча зазвичай тяглість кожної з них складала декілька тижнів.

Фургон котився далі. Через деякий час Каладін відчув на своєму обличчі сонячне світло. Розплющив очі. З-під даху клітки падали сонячні промені. Отже, друга чи третя година пополудні. А де ж обідня миска баланди? Ухопившись однією рукою за сталеві ґрати, Каладін підвівся. Він не міг розгледіти Твлаква, який правив чалами першого фургона, — лише пласколицього Блута на передку заднього. Найманець був одягнений у брудну сорочку зі шнурівкою спереду та крислатий капелюх від сонця. Спис і палиця лежали на лаві поряд нього. Меча він не мав: цього не міг собі дозволити навіть Твлакв — не тоді, коли вони так близько від земель алеті.

Трава так само розступалася перед фургонами: ховалася перед самими їхніми колесами, а після того, як вони проїжджали, — знову виповзала. Довколишній пейзаж був поцяткований дивними кущами, яких Каладін не міг розпізнати. У них були товсті стовбурці та стебла, вкриті зеленими колючками. Щойно фургони під’їжджали надто близько, їхні голки ховалися в стебла, залишаючи по собі лише покручені, мов черви, стовбури з вузлуватими гілочками. Вони всівали горбистий краєвид, підносячись над вкритими травою скелями, мов мініатюрні вартові.

Фургони просто їхали далі, хоч було вже добре за полудень. «Чому ми не зупиняємося на обід?» — подумав Каладін.

Нарешті головний фургон зупинився. Услід за ним, захитавшись, стали й інші два, а червонопанцирні чали завовтузилися та заворушили щупальцями. Ці скринеподібні тварини мали опуклі, тверді, мов камінь, щитки та товсті червоні ноги, що скидалися на стовбури дерев. Каладін чув, ніби своїми клешнями вони завиграшки можуть перекусити людині руку. Та чали, особливо одомашнені, були покірними, і за всю його службу в армії він ніколи не стикався з тим, щоби вони завдали комусь більшої шкоди, ніж несміливий щипок.

Блут і Таґ позлазили з фургонів і підійшли до Твлаква. Работорговець стояв, зіп’явшись на передок своєї клітки на колесах, — однією рукою прикриваючи очі від білого сонячного світла, а в іншій тримаючи аркуш паперу. Зчинилася суперечка. Твлакв наполегливо махав рукою в той бік, у який вони їхали, і тицяв пальцем в аркуш паперу.

— Що, Твлакве, заблукав? — гукнув до нього Каладін. — То помолися Всемогутньому — нехай виведе тебе на правильний шлях. Подейкують, що в нього особливе ставлення до работорговців. У Геєні навіть є для вас окрема комірчина.

Один із рабів по ліву руку від Каладіна — той самий чоловік із довгою бородою, який розмовляв із ним кілька днів тому, — боком подався назад, не бажаючи, щоби його помітили поряд із невільником, котрий провокує хазяїна.

Твлакв завагався, а тоді різко махнув найманцям рукою, щоб вони замовкли. Потім цей огрядний чоловік зіскочив з передка фургона й підійшов до Каладіна.

— Гей, ти, дезертире, — гукнув він, наближаючись. — Алетійські армії ходять цими землями в походи. Тобі, бува, не знайома ця місцевість?

— Покажи мапу, — відповів той.

Твлакв знову засумнівався, але зрештою простягнув її Каладінові. Той просунув руку крізь ґрати й ухопив папір. А тоді, навіть не глянувши на нього, миттю розірвав надвоє. За лічені секунди він розшматував мапу на сотні клаптів просто на очах заціпенілого від страху Твлаква.

Работорговець загукав найманців, але доки ті з’явилися, у руках Каладіна вже було дві жмені конфеті, яким він осипав новоприбулих.

— Щасливого Середпразника, покидьки, — встиг кинути він, поки паперові сніжинки все ще кружляли в повітрі довкола них. А тоді повернувся та перейшов у інший бік клітки, де й опустився на настил обличчям до них.

Твлакв стояв, як громом приголомшений, — йому просто відібрало мову. Тоді побагровів і, тицяючи пальцем у бік Каладіна, прошипів щось своїм поплічникам. Блут ступив був крок у напрямку клітки, але відразу ж передумав. Він глянув на Твлаква, знизав плечима й відійшов убік. Твлакв повернувся до Таґа, але той лише похитав головою і тихо щось пробурмотів.

Показившись кілька хвилин через найманців-боягузів, Твлакв обійшов навколо фургона й наблизився до місця, де сидів Каладін. Коли чоловік заговорив, його голос звучав навдивовижу спокійно:

— Бачу, ти не дурень, дезертире. Ти зумів стати для мене безцінним. Інші раби нетутешні, та й сам я ніколи не бував у цих краях. Тож можеш торгуватися. Чого ти хочеш в обмін на те, щоби стати нашим провідником? Як щодо того, аби я щодня давав тобі зайву порцію їжі, — якщо, звичайно, ти зумієш її заслужити?

— Ти хочеш, щоби я вів караван?

— Скажімо так: твої вказівки не будуть зайвими.

— Добре. Тоді спочатку знайди путящий стрімчак.

— Ти що, хочеш вилізти на нього та як слід озирнутися довкола?

— Ні, — сказав Каладін, — просто так мені буде звідки скинути тебе.

Твлакв роздратовано поправив шапчину й зализав назад довгу білу брову.

— Ти ненавидиш мене. Це добре. Ненависть надасть тобі сили, і я зможу дорого тебе продати. Але ти не зможеш помститися мені, якщо в мене не буде шансу доправити тебе на невільничий ринок. Я не дам тобі втекти. Але, може статися, хтось інший дасть. Бачиш: у твоїх інтересах, щоб я тебе продав.

— Я не хочу мститися, — сказав Каладін.

Повернулася спрен вітру, котра на якийсь час відлучалася, щоб роздивитися один із дивних кущів. Вона приземлилася прямо в повітрі й узялася походжати довкола обличчя Твлаква, уважно вивчаючи його. Проте той, здавалося, просто не бачив її.

Работорговець насупився:

— Не хочеш помсти?

— Вона не приносить полегшення, — відповів Каладін. — Я засвоїв цей урок ще давним-давно.

— Давним-давно? Дезертире, тобі не більше вісімнадцяти.

Майже вгадав: йому було дев’ятнадцять. Невже від часу, коли він вступив до Амарамового війська, минуло лише чотири роки? Каладіну здавалося, що відтоді він постарів на добру дюжину.

— Ти молодий, — вів далі Твлакв, — і міг би спробувати втекти від своєї долі. Бувало й таке, що люди поверталися до життя навіть із тавром раба на лобі. Адже можна виплатити свою вартість, розумієш? Чи переконати одного з хазяїв, щоби дав тобі свободу. Ти міг би знову стати вільним — це не так уже й малоймовірно.

Каладін презирливо пирхнув:

— Ні, Твлакве, мені не стати вільним від цих тавр. Ти сам добре знаєш, що я намагався втекти десять разів, знову і знову, — і кожна спроба закінчувалася невдачею. Адже не самі лише ґліфи на моєму лобі змушують твоїх найманців бути насторожі.

— Але ж поразка в минулому не означає, що немає шансу в майбутньому.

— Мені кінець. І начхати, — він глянув на работорговця: — А крім того, ти й сам не віриш своїм словам. Не думаю, що людина на кшталт тебе могла би спокійно спати вночі, якби й справді думала, що раби, яких вона продала, можуть одного дня знову стати вільними й податися на пошуки свого старого друга.

Твлакв засміявся:

— Може, що й так, дезертире. Можливо, і твоя правда. А може, я просто думаю, що якби тобі й випало знов опинитися на волі, ти би будь-що намагався вистежити того, хто колись продав тебе в рабство, — га? Ясновельможного Амарама — хіба ні? Його смерть була би мені попередженням, і я встиг би дати драла.

Як він дізнався? Де почув про Амарама? «Я знайду його, — подумав Каладін, — я власноруч випущу йому кишки. Я відкручу йому голову. Я…»

— Угу, — сказав Твлакв, вдивляючись в обличчя Каладіна, — здається, ти прибріхував, коли казав, ніби не жадаєш помсти. Зрозуміло.

— Звідки ти знаєш про Амарама? — запитав Каладін, кинувши на нього сердитий погляд. — Відтоді я пройшов через пів дюжини рук.

— Людям ротів не позашиваєш. А работорговці — народ балакучий. Бач, ми мусимо дружити між собою, бо інші нас на дух не терплять.

— Тоді ти знаєш, що мене затаврували не за дезертирство.

— Ха! Проте ми маємо вдавати, що це правда, — втямив? Винні в тяжких злочинах погано продаються. Через той ґліф «шаш» на твоєму лобі за тебе й так важко буде взяти хорошу ціну. А якщо я не зможу тебе продати, тоді… словом, тобі не сподобається. Тож ми гратимемо в цю гру разом. Я скажу, що ти дезертир. А ти мовчатимеш. Усе дуже просто…

— Це незаконно.

— Тут тобі не Алеткар, — відказав Твлакв, — і його закони тут не діють. Крім того, дезертирство було вказане як офіційна причина твого продажу в рабство. Скажеш, що все було інакше, — і нічого не наживеш, окрім слави брехуна.

— І головного болю для тебе.

— Але ж ти щойно сказав, що не хочеш мститися мені.

— Може, ще захочу.

Твлакв засміявся:

— Ні, якщо ти й досі цього не захотів, то вже, напевно, і не захочеш! А крім того, хіба ти не погрожував скинути мене зі скелі? Тому гадаю, ти все ж захотів. Але зараз нам конче треба вирішити, як бути далі. Адже мою мапу спостигла передчасна смерть.

Каладін повагався, тоді зітхнув.

— Нічим не можу допомогти, — щиро зізнався він, — я теж тут уперше.

Твлакв насупився. Тоді нахилився ближче до клітки, вдивляючись в обличчя Каладіна, — хоч і з безпечної відстані. За хвилину він похитав головою:

— Я вірю тобі, дезертире. Шкода. Що ж, покладуся на власну пам’ять. А та мапа все одно нікуди не годилася. Я майже радий, що ти її порвав, бо й самому не раз кортіло зробити те саме. Якщо раптом я надибаю де-небудь портрети своїх колишніх дружин, то неодмінно потурбуюся, щоби вони потрапили тобі до рук, і тоді матиму зиск із твоїх унікальних талантів.

І він неспішно покрокував геть.

Каладін провів його поглядом, а тоді вилаявся собі під ніс.

— Ти чого? — запитала спрен вітру й підійшла до нього, схиливши голову набік.

— Він мені без п’яти хвилин подобається, — сказав Каладін, відкинувши голову на ґрати.

— Але… після того, що він зробив…

Каладін стенув плечима.

— Я не сказав, що Твлакв не покидьок. Просто він із тих покидьків, що викликають симпатію, — він задумався, а тоді скривився. — Вони найгірші з усіх: коли їх убиваєш, то врешті-решт почуваєшся винним.

***

Під час великобур фургон протікав. Воно й не дивно: Каладін давно підозрював, що Твлакв узявся за работоргівлю, підхльостуваний ударами лихої долі. Він би залюбки торгував чим-небудь іншим, але щось — може, брак коштів або необхідність спішно покинути звичне середовище — змусило його зайнятися цим найменш шанованим ремеслом.

Люди на подобу нього не могли дозволити собі не те що розкіш — навіть прийнятну якість. Вони заледве встигали розраховуватися з боргами. Звідси й діряві дахи фургонів. Накладні боковини були досить міцними, щоби протистояти вітрам великобур, але про комфорт доводилося забувати.

Твлакв ледь не проґавив моменту, коли належало готуватися до чергового погіршення погоди. Очевидно, мапа, яку подер Каладін, також містила таблицю з датами великобур, куплену в якогось мандрівного буревартівника. Бурю можна спрогнозувати математичним способом: колись Каладіновому батькові це правило за розвагу, і він угадував точну дату вісім разів із десяти.

Дошки гриміли об ґрати клітки, коли вітер шмагав по фургону, тряс і розхитував його, немов той став іграшкою в руках незграбного велетня. Деревина скрипіла, і крізь тріщини проникали струмені льодяного дощу. Крізь них також пробивалися спалахи блискавок, супроводжувані перекотами грому. У рабів тільки й було світла, що від тих заграв.

Іноді блискавиці не супроводжувались громом, і тоді раби стогнали від жаху, бо уява малювала їм Прародителя бур, примари Загублених Променистих чи Спустошувачів — усіх тих, хто, як вважалося, бродить у напівтемряві буремних днів і ночей. Вони збилися в купу в дальньому кінці фургона, гріючи один одного теплом свого тіла. Каладін не став їм заважати й сидів сам, спершись спиною об ґрати.

Він не вірив у побрехеньки про істот, що приходять із бурями. Якось за часів служби в армії йому довелося перечікувати кілька великобур під краєм кам’яного звису або під ще якимось імпровізованим прихистком. Що й казати, охочих залишатися надворі під час грози такої сили не знаходилося, але інколи вибору просто не було. Усі ті, хто з’являється в бурю — хоч би й сам їхній Прародитель, — і близько не становили такої смертельної небезпеки, як здійняті ураганом у повітря уламки скель і гілки дерев. Проте найбільшу загрозу являла собою «буряна стіна» — первинний шквал вітру та води. Що довше вдавалось протриматися після нього, то слабшала буря, аж доки на завершальному етапі не перетворювалася на звичайну мжичку.

Ні, його нітрохи не лякали Спустошувачі, що рискали в пошуках поживи з людської плоті. Він хвилювався, як би не трапилося чогось із Твлаквом. Работорговець перечікував грозу в тісному дерев’яному укритті, вбудованому в днище їхнього фургона. На перший погляд, це було найбезпечніше місце в усьому каравані, проте якийсь нещасливий випадок — кинутий вітром валун чи обвал фургона — міг спричинити його смерть. А тоді, як добре розумів Каладін, Блут і Таґ повтікають, так і залишивши їх у замкнених клітках із закріпленими боковинами. Тож раби повільно помиратимуть від голоду й зневоднення, живцем запікаючись на сонці у своїх коробках.

Буря продовжувала лютувати, струшуючи фургон. Інколи такі вітри здавалися живими істотами. А хто візьметься стверджувати, що це не так? Узяти хоча би спренів вітру: їх що, притягують його пориви чи вони самі і є тими поривами? Душами тієї сили, яка наразі так завзято старалася розтрощити їхній фургон?

Однак ця сила — одухотворена чи ні — зазнала невдачі, адже фургони стояли прикуті ланцюгами до ближніх валунів, а їхні колеса були заблоковані. Пориви вітру зробилися млявішими. Перестали спалахувати блискавки, а барабанний бій дощу, який доводив до сказу, змінився тихим постукуванням. Лише раз за всю поїздку сталося так, що один із фургонів перекинувся у великобурю. Але як сам фургон, так і раби всередині нього залишилися цілими, відбувшись кількома тріщинами або ж, відповідно, синцями.

Раптом дерев’яна боковина справа від хлопця затряслася, а тоді відвалилася — це Блут повідкривав запори. Найманець був убраний у шкіряний плащ, що захищав від негоди, а з крисів його капелюха збігали потоки води. Натомість ґрати — та й тих, хто перебував за ними — він, навпаки, підставляв під струмені, що лилися з неба. Дощ був холодний, хоча й не такий пронизливо-льодяний, як у самий розпал бурі. Каладіна та скупчених долі невільників миттю забризкало з голови до ніг. Твлакв завжди наказував знімати бокові панелі ще до того, як дощ припинявся: він казав, що тільки так можна хоч трохи позмивати з рабів їхній сморід.

Блут засунув дерев’яного щита на належне йому місце під днищем фургона, а далі зняв і два інші. Перегородка в передній частині клітки, якраз позад лави візника, не знімалася.

— Щось зарано ти їх ховаєш, Блуте, — сказав Каладін, бо до «позбувайла» — етапу наприкінці великобурі, коли дощик м’яко окроплював землю, — було ще далеченько. Лило наче з відра, та й вітер вряди-годи жвавішав.

— Хазяїн хоче, щоби сьогодні ви були чистими, мовби свині в дощ.

— Чому? — запитав Каладін, зводячись на ноги, від чого з його коричневого дрантя струмками полилася вода.

Та Блут і вухом не повів. «Напевно, ми наближаємося до кінцевої точки маршруту», — подумав хлопець, оглядаючи довколишній пейзаж.

Протягом кількох останніх днів горби остаточно поступилися місцем нерівним скелястим відкладенням, поцяцькованим крихкими стрімчаками й зазубреними обрисами, утвореними в процесі невпинного вивітрювання. Кам’янисті схили, на які падало найбільше сонячного проміння, поросли травою, а в затінку буяла інша флора. У ті проміжки часу, що безпосередньо наставали за великобурями, земля просто кишіла життям. Поліпи скелебруньок розкривалися й випускали своє гудиння. Інші види повзучих рослин, в’ючись, вигулькували з ущелин й активно всотували вологу. Розпускалося листя кущів і дерев. Крєм’ячки усіх видів вовтузилися в калюжах, насолоджуючись бенкетом. У повітрі дзижчали комахи, зі схованок вилазили ракоподібні — краби й багатоноги. Здавалося, що самі скелі оживали.

Каладін помітив, як угорі над його головою промайнули з пів дюжини спренів вітру, чиї напівпрозорі тільця немов силкувалися наздогнати останні повіви великобурі — а може, навпаки, планерували, користуючись ними. Біля рослин з’явилися крихітні вогники — життєкузьки, або ж спрени життя, що на вигляд скидалися на світні зелені порошинки чи рої крихітних напівпрозорих комах.

Здибивши свої волосоподібні колючки, що попереджають про зміну вітру, бортом фургона проповз багатоніг, чиє довгасте тіло оснащене не одною дюжиною пар лапок. І хоч у цьому не було нічого дивного, проте Каладін ніколи не бачив багатонога, чий пурпурний панцир був би аж такого темного відтінку. Куди ж Твлакв вів караван? Цілинні схили довколишніх пагорбів здавались ідеальними для землеробства. У пору слабших бур, що настає після Ридання, варто лишень удобрити їх живицею вагобрубка, змішаною з лавісовим насінням — і за якихось чотири місяці весь схил укриють більші за людську голову поліпи, що аж потріскуватимуть від зерна всередині.

Незграби-чали неспішно переміщувалися туди-сюди, ласуючи скелебруньками, слимаками, а також меншими ракоподібними, що повиповзали після бурі. Таґ і Блут спокійно припрягали худобин до фургонів, коли зі своєї водонепроникної схованки виліз сердитий на вигляд Твлакв. Работорговець натягнув шапку та вбрався в темно-чорний плащ, щоб захиститися від дощу. Він рідко коли полишав укриття до того, як буря повністю припинялася, і це могло означати лиш одне: йому не терпілося чимшвидше дістатися до місця призначення. Невже вони були так близько до узбережжя? Воно було чи не єдиним місцем на всіх Нічийних пагорбах, де траплялися міста.

За лічені хвилини фургони знову котилися по нерівній землі. Каладін відкинувся спиною на ґрати — небо вже вияснилося, а буря перетворилася на чорну пляму на західному обрії. Сонце принесло з собою жадане тепло, і невільники грілися під його промінням, а з їхньої одежі скрапувала вода й потоками збігала назовні крізь задню стінку хиткої клітки.

Незабаром до Каладіна підлетіла напівпрозора стрічка світла. Ще трохи — і він сприйматиме присутність цього спрена як належне. Під час бурі вона була кудись зникла, але тепер знову повернулася — як і завжди.

— Я бачив твоїх товаришів, — знічев’я сказав Каладін.

— Товаришів? — перепитала спрен, набуваючи подоби молодої дівчини. Вона взялася походжати в повітрі довкола нього й час від часу кружляла, ніби пританцьовуючи під якийсь нечутний ритм.

— Спренів вітру, — пояснив Каладін, — тих, що летять услід за бурею. Ти впевнена, що не хочеш приєднатися до них?

З палким бажанням в очах вона глянула в західному напрямку.

— Ні, — зрештою сказала вона, і далі танцюючи, — мені й тут непогано.

Каладін стенув плечима. Вона вже не пустувала так сильно, як колись, а він більше не дозволяв собі дратуватися через її присутність.

— Тут поблизу є інші, — сказала вона, — такі само, як ти.

— Раби?

— Не знаю. Люди. Не ці, що тут. Інші.

— Де?

Крутнувши напівпрозорим білим пальчиком, вона тицьнула ним у східному напрямку:

— Там. Їх багато. Дуже-дуже багато.

Каладін підвівся. Він і гадки не мав, що спрени розбираються в тому, як вимірюються відстань і кількість. «Так… — примружив очі Каладін, вдивляючись у горизонт. — Це дим, але ж чи з коминів?» Вітерець доніс до нього й запах. Якби не дощ, він би, ймовірно, занюхав його раніше.

Та хіба не все одно? Де бути рабом, а вільним все одно не стати. Він змирився зі своєю долею. Так він тепер і житиме: ні тривог, ані турбот.

Та все ж він зацікавлено вглядався вперед, поки фургон виїжджав на схил пагорба, поступово даючи рабам змогу як слід роздивитися картину, що поставала перед їхніми очима. То було не місто, а дещо набагато більше, дещо величніше. То був гігантський військовий табір.

— Великий Прародителю бур… — прошепотів Каладін.

Десять армій стояли бівуаком на знайомий йому алетійський манір — у формі кола, залежно від рангу конкретного з’єднання: обозники по краях, за ними кільце найманців, солдати-громадяни ближче до центру та світлоокі офіцери в самій середині. Військо облаштувалось у величезних скельних заглибленнях, подібних до кратерів — тільки краї були більш нерівними, зазубреними. Мов розбиті яєчні шкаралупи.

Вісім місяців тому Каладін полишив достоту таку саму армію, тільки Амарамове військо було значно менше. Натомість це займало милі й милі кам’янистої рівнини, далеко простягаючись як у північному, так і в південному напрямках. У повітрі гордо майоріло не менше тисячі знамен із не менш як тисячею диґліфів, що позначали різні роди. Із зовнішнього боку табору траплялися й намети, проте більшість воїнів були розміщені у великих кам’яних казармах. Отже, без Душезаклиначів не обійшлося.

Над табірною стоянкою просто перед ними вився прапор, який Каладін бачив у книжках. Темно-синій із білими ґліфами «хох» і «лініл», стилізованими під меч поряд із короною. Дім Холін. Королівська династія.

Передчуваючи недобре, Каладін глянув у далину по інший бік бівуаку. Пейзаж на схід від нього виглядав достеменно так, як про нього й оповідалося в дюжині різних історій про кампанію короля проти зрадників-паршенді. Скільки сягало око, простилалася величезна й розтріскана скеляста рівнина — така широка, що іншого краю було не побачити, — поколота й порізана крутими проваллями та розколинами у двадцять, а то й тридцять футів завширшки. Вони були такими глибокими, що ховалися в темряві, утворюючи зубчасту мозаїку нерівних плато — як величеньких, так і крихітних. Розлога рівнина скидалася на таріль, який спочатку розбили, а потім осколки знову склали докупи, позалишавши між ними трохи вільного простору.

— Розколоті рівнини, — прошепотів Каладін.

— Що? — запитала спрен вітру. — Що таке?

Приголомшений Каладін похитав головою:

— Я роками домагався, щоб мене направили сюди. Цього хотів Тіен — принаймні наприкінці. Потрапити сюди, щоб воювати в армії короля…

І ось Каладін був тут. Нарешті. Суто випадково. Через абсурдність ситуації його розбирав сміх. «Я мав би допетрати, — подумав він, — мав би здогадатися. Ми їхали не в бік узбережжя й тамтешніх міст. Ми їхали сюди — де йде війна».

На цій території діяли алетійські закони й правила, тож він гадав, що Твлакв триматиметься подалі від таких місць. Але ж і ціни тут обіцяли бути найвищими.

— Розколоті рівнини? — перепитав один із рабів. — Справді?

Інші юрмилися довкола, роздивляючись нову місцевість. Через раптове збудження, що охопило їх, вони, здавалося, забули про страх перед Каладіном.

— Так, це дійсно Розколоті рівнини, — сказав іще один чоловік. — Це королівське військо.

— Може, тут ми знайдемо справедливість, — озвався інший.

— Я чув, ніби слуги з королівського палацу живуть не згірше за найбагатших купців, — втрутився й третій. — Ймовірно, і до рабів там ставляться краще. Ми житимемо у воринських землях — нам навіть платитимуть.

Це була чиста правда. За виконану роботу невільникам належало видавати невеличку платню — половину від того, що отримав би вільний, а ця сума вже була меншою від тієї, яку зажадав би за ту ж працю повноправний громадянин. Та це було краще, ніж нічого, й алетійське законодавство юридично закріплювало таку практику. Лише подвижникам не треба було платити — але вони й так не могли мати нічого у власності. Їм — і паршменам. Але ж ті були радше тваринами, ніж людьми.

Раб міг витрачати свої заощадження на покриття боргу перед господарем і після багаторічної праці викупити себе з неволі — принаймні теоретично. Чоловіки продовжували гомоніти, доки фургони з’їжджали схилом униз, але Каладін перебрався у задню частину клітки. Він бо підозрював, що нібито надана рабам можливість сплатити свою вартість була не більше, ніж хитрим трюком, розрахованим на те, щоби тримати їх у покорі. Адже борг невільника був величезним — набагато більшим, ніж та ціна, за яку його купували, — і таку суму практично неможливо було погасити.

Від попередніх хазяїв він завжди вимагав, щоби платню видавали йому на руки. Та вони знаходили сотню способів ошукати його — то виставляли рахунок за житло, то за їжу. І всі світлоокі були такими. Рошон, Амарам, Катаротам… Кожен світлоокий, із яким коли-небудь стикався Каладін, — хоч у дні свободи, хоч із тавром на лобі — незмінно виявлявся розбещеним до самих кісток, попри всю його позірну красу й вишукані манери. Вони скидалися на гниючі трупи, загорнуті в дорогі шовкові савани.

Решта рабів і далі балакали про королівську армію та справедливість. «Справедливість, — подумав Каладін, відкидаючись на ґрати. — Не впевнений, що така штука існує». Та все ж його мозок активно працював. Ось воно, королівське військо — армії всіх десяти великих князів, які прийшли, щоби виконати Пакт помсти.

Якщо на світі й залишалася якась річ, що про неї він усе ще дозволяв собі помріяти, то це про можливість потримати в руці списа. Знову битися, ще раз спробувати віднайти в собі ту людину, якою він колись був. Людину, якій не байдуже.

Якщо цим мріям і судилося збутися, то тільки тут.

5. Єретичка

«Я зрів кінець і відаю його назву — Ніч скорбот, Справжня Руйнація. Вічновій». — Дата отримання зразка: 1-й день, нанес 1172 р. — за 15 секунд до смерті. Джерело зразка: темноокий юнак незнаного роду-племені.

Шаллан не очікувала, що Ясна Холін виявиться такою вродливою.

То була велична, зріла краса — як-от можна узріти на портреті якоїсь ученої давноминулих днів. Шаллан раптом усвідомила, що наївно сподівалася зустріти потворну стару діву — одну з тих жорстоких і бундючних святенниць, які колись опікувалися її вихованням. А якою ж іще уявляти собі єретичку, якій добряче за тридцять і яка все ще незаміжня?

Ясна і близько на них не скидалася: висока, струнка, з гладкою шкірою, тонкими чорними бровами й густим волоссям кольору дуже темного онікса. Частину його вона збирала доверху, закручуючи довкола маленької золотої прикраси у формі сувою та заколюючи двома шпильками, а решта вільно спадала ззаду маленькими, пружними кучериками. Навіть укладене й звите, воно все одно сягало їй до плечей, а отже, було тієї ж довжини, що й волосся Шаллан, — майже до пояса.

Її обличчя було радше квадратної форми, а проникливі очі — світло-фіолетовими. Вона слухала, що говорив їй якийсь чоловік у цеглисто-жовтогарячому з білим вбранні — кольорах правлячої в Харбранті королівської династії. Її Світлість Холін була на кілька пальців вищою за нього — очевидно, слава про зріст алетійців не була перебільшеною. Глянувши на Шаллан, Ясна відмітила про себе її присутність і повернулася до перерваної розмови.

Прародителю бур! Ця жінка була сестрою самого короля! Стримана, велична, у бездоганному блакитно-сріблястому вбранні. Як і сукня самої Шаллан, її плаття застібалося з боків і мало високий комір, хоча груди Ясни й були значно повніші. Починаючи від талії, спідниці розширялися донизу та щедрим потоком опускалися на підлогу. Рукави були довгими й пишними, а застібнута на ґудзики манжета лівого ховала її захищену руку.

Вільну руку Ясни прикрашав незвичний ювелірний виріб: дві каблучки та браслет, з’єднані кількома ланцюжками, що утримували на тильній стороні долоні утворюваний коштовним камінням трикутник. Це був Душезаклинач — це слово вживали як на позначення людей, задіяних у відповідному процесі, так і фабріала, що його уможливлював.

Потихеньку, ледь не крадькома, Шаллан стала просуватися ближче, прагнучи краще роздивитися великі, сяючі самоцвіти. Її серце забилося швидше: цей Душезаклинач виглядав достоту так само, як і той, що вона з братами колись знайшла у внутрішній кишені батькового сюртука.

Усе ще занурені в розмову, Ясна й чоловік у цеглисто-жовтогарячому та білому рушили в напрямку Шаллан. Як відреагує Ясна, коли дізнається, що новоспечена підопічна нарешті наздогнала її? Чи сердитиметься на неї за її забарність? Не вона була в тому винна, але ж людям властиво очікувати нерозумних кроків від тих, хто нижчий від них за статусом.

Як і та величезна печера, з якої вона щойно прибула, це приміщення теж було висічене у скелі, але мало багатше оздоблення, включно з вишукано прикрашеними канделябрами із зарядженими Буресвітлом самоцвітами. Більшість із них були фіолетовими гранатами темного відтінку — менш коштовними, якщо порівнювати з іншим камінням. Та навіть попри це кожна з люстр вартувала цілого багатства — з огляду на саму лише кількість блискотливих фіолетових вогників. Проте навіть більше, ніж гранати, Шаллан вразили симетричність композиції та краса структури кристалів, що звисали по краях світильників.

У міру їхнього зближення до Шаллан стали долітати деякі зі слів, сказані Ясною:

— …усвідомлюєте, що цей крок може спричинити небажану реакцію з боку конгрегацій? — мовила вона алетійською. Ця мова дуже близька до рідної для Шаллан веденської, тож іще в дитинстві вона добре засвоїла її.

— Так, Ваша Світлосте, — відповів убраний у королівські кольори чоловік. Він був уже поважних літ і мав ріденьку білу бороду та світло-сірі очі. На його відкритому добродушному обличчі проступало занепокоєння. Голову чоловіка покривав невисокий, циліндричної форми капелюх, колір якого гармоніював із тонами одягу. Багата мантія. Може, це якийсь королівський управник?

Але ні. Ці самоцвіти в нього на пальцях, те, як він тримається, почет світлооких, котрі намагаються вгадати його бажання… «Прародителю бур! — подумала Шаллан. — Не інакше, як це сам король!» Не брат Ясни, Елгокар, а король Харбранта, Тараванджіан.

Шаллан квапливо присіла у відповідному ситуації реверансі, і Ясна це помітила.

— Подвижники мають тут неабиякий вплив, Ваша Величносте, — продовжувала вона спокійним тоном.

— Як і я, — відповів король. — Вам не варто за мене хвилюватися.

— Дуже добре, — сказала Ясна. — Ваші умови цілком прийнятні. Проведіть мене на місце, і я подивлюся, що можна зробити. Щоправда, на шляху туди я, з вашого дозволу, на хвилинку відволічуся — мені треба про декого подбати.

Ясна різко махнула Шаллан рукою, щоби та приєдналася до них.

— Звичайно, Ваша Світлосте, — відказав король. Здавалося, він ставився до співбесідниці з підкресленою шаною. Харбрант був дуже маленьким королівством — власне, всього-на-всього містом, — тоді як Алеткар належав до наймогутніших королівств у світі. Як би там не виходило за протоколом, а з точки зору реального впливу алетійська принцеса безумовно перевершувала його.

Шаллан пришвидшила кроки, щоб наздогнати Ясну, котра йшла трішки позаду короля, тоді як той заговорив до когось зі свого почту.

— Ваша Світлосте, — сказала дівчина, — мене звати Шаллан Давар, і це мені ви призначили аудієнцію. Я глибоко шкодую стосовно того, що не застала вас у Думадарі.

— Це не твоя провина, — відповіла Ясна, легенько змахнувши пальцями. — Я й не очікувала, що ти встигнеш, бо й сама не знала, куди відбуду з Думадарі, коли надсилала тобі того листа.

Ясна не гнівалася, і це був добрий знак. Шаллан відчула, як її хвилювання дещо вляглося.

— Я вражена твоєю завзятістю, дитя моє, — вела далі принцеса. — Чесно кажучи, не думала, що ти зайдеш аж так далеко, вирушивши вслід за мною. Після Харбранта я планувала утримуватись від того, щоб і надалі залишати тобі записки, оскільки вважала, що ти облишиш цю справу. Більшість саме так і чинять уже після перших кількох зупинок.

Більшість? Отже, це було щось на зразок випробування? І Шаллан його успішно пройшла?

— Так, дійсно, — продовжувала Ясна із задумливістю в голосі. — Можливо, я і справді дозволю тобі подати клопотання щодо місця підопічної при моїй особі.

Приголомшена Шаллан заледве не спіткнулася. Клопотання? Але ж хіба вона вже цього не зробила?

— Ваша Світлосте, — проговорила Шаллан. — Я гадала, що… ваш лист…

Ясна кинула на неї пильний погляд:

— Я дала тобі дозвіл на аудієнцію, юна панно. Але не обіцяла взяти тебе в підопічні. Підготовка підопічної та турбота про неї потребують уваги, а зараз у мене нема на це ні часу, ні терпіння. Та якщо вже ти так далеко забралася, я візьму до уваги твоє прохання, але ти маєш розуміти, що в мене суворі вимоги.

Шаллан притлумила невдоволену гримасу.

— Хм, обійшлося без істерики, — зауважила Ясна. — Це добрий знак.

— Істерики, Ваша Світлосте? У світлоокої?

— Це, напевно, здивує тебе, — мовила принцеса сухо, — проте саме лишень належне поводження не забезпечить тобі жаданого місця. Наскільки ґрунтовні твої знання?

— Подекуди досить ґрунтовні, — відповіла Шаллан. А потім, повагавшись, додала: — А подекуди твердження про їхню наявність майже не мають під собою ґрунту.

— Дуже добре, — сказала Ясна.

Король попереду них, здавалося, поспішав, але був такий старий, що навіть ідучи у терміновій справі, пересувався повільно.

— Тоді давай оцінимо їх. Відповідай правдиво й не перебільшуй, оскільки я швидко викрию твою брехню. Але й не напускай на себе вдаваної скромності. У мене бракує терпіння на манірниць.

— Слухаю, Ваша Світлосте.

— Почнемо з музики. Як би ти оцінила свої здібності?

— У мене хороший слух, Ваша Світлосте, — чесно відповіла Шаллан. — Мене навчали грі на цитрі та флейті, але моя сильна сторона — голос. Я навряд чи опинюся серед найкращих співаків, яких ви чули, але й до найгірших мені виявиться далеко. Більшість історичних балад я знаю напам’ять.

— Тоді я хочу почути рефрен зі «Співунки Адрін».

— Тут?

— Я не люблю повторювати свої накази двічі, дитя моє.

Шаллан зашарілася, але почала співати. Це був не найкращий її виступ, проте голос звучав чисто, та й у словах вона не збилася.

— Добре, — сказала Ясна, коли Шаллан зупинилася, щоби набрати повітря. — А як справи з мовами?

Дівчина на хвильку затнулася, силкуючись відволікти свою увагу від несамовитих спроб пригадати наступний рядок. Мови?

— Ви й сама чуєте, що я володію вашою рідною алетійською, — відповіла вона. — А ще досить пристойно читаю по-тайленському й добре розмовляю азішською. Трохи можу говорити й селайською, але читати по-їхньому не вмію.

Ясна нічого на це не відповіла, і Шаллан почала нервувати.

— Письмо?

— Я знаю всі основні, допоміжні та тематичні ґліфи і вмію каліграфічно їх писати.

— Це саме може більшість дітей.

— Зображувані мною охоронні ґліфи справляють досить сильне враження на моїх знайомих.

— Охоронні ґліфи? — перепитала Ясна. — Я ж бо гадала, що ти хочеш стати вченою, а не поборницею дурного марновірства.

— Я з дитинства веду щоденник, — продовжувала Шаллан, — щоби тренувати свої навики письма.

— Мої вітання, — парирувала принцеса. — Якщо раптом мені знадобиться той, хто вміє написати трактат про іграшкового поні чи звіт про випадкову знахідку чудернацького камінчика, я пошлю за тобою. Ти й справді не можеш запропонувати моїй увазі нічого кращого, щоб довести свою майстерність?

Шаллан зашарілася.

— При всій належній повазі, Ваша Світлосте, у вас є власноруч написаний мною лист, який здався вам достатньою підставою для того, щоб призначити мені цю аудієнцію.

— Приймається, — відказала Ясна, кивнувши. — Щоби написати такого листа, треба довгенько вправлятися. Яку підготовку ти маєш із логіки та суміжних мистецтв?

— Я досконало засвоїла основи математики, — відповіла все ще збентежена Шаллан, — і часто допомагала батьку вести простіші підрахунки. Я прочитала повні зібрання праць Тормаса, Нашана, Ніалі Справедливої і, звичайно ж, Ногадона.

— А Плаціні?

Кого?

— Ні.

— А як щодо таких імен: Ґабратін, Юстара, Маналіне, Сйасікк, Шаука-дочка-Гасвет?

Шаллан збентежено зіщулилася. Останнє ім’я вочевидь було шинським. Невже серед шинів узагалі траплялися фахівці з логіки? І невже Ясна справді очікує від потенційних підопічних обізнаності з такими маловідомими текстами?

— Усе зрозуміло, — мовила Ясна, — ну, а як у тебе з історією?

Історія. Тут Шаллан зіщулилася ще сильніше.

— Я… Це якраз одна з тих галузей, у яких я не маю достатніх знань, Ваша Світлосте. Мій батько так і не зумів підшукати для мене підходящу наставницю. Але я читала історичні праці з його бібліотеки…

— Які саме?

— Головно повне зібрання «Тем» Барлеші Лган.

Ясна зневажливо махнула вільною рукою.

— Вони заледве варті того часу, який пішов на їхнє написання. У кращому разі це просто популярний переказ загальновідомих історичних подій.

— Мені шкода, Ваша Світлосте.

— Це прикра прогалина. Історія — найважливіше з допоміжних літературних мистецтв. І при цьому видається самоочевидним, що твої батьки мали би приділити особливу увагу цій сфері, якщо вже вони збиралися відправити тебе на навчання до історика — наприклад, до мене.

— У мене особливі обставини, Ваша Світлосте.

— У невігластві немає нічого особливого, панянко Давар. Що довше я живу, то чіткіше усвідомлюю, що воно являє собою природний стан людського розуму. Хоч багато хто лягає кістьми, захищаючи його недоторканність, і навіть очікує, що його зусилля справлять на когось враження.

Шаллан знову зашарілася. Вона й сама усвідомлювала, що подекуди їй бракувало знань, але ж у Ясни були завищені очікування! Проте змовчала, продовжуючи йти поруч із вищою за неї співбесідницею. У цього коридору взагалі був кінець? Вона так розхвилювалася, що навіть не помічала картин, повз які проходила. Вони звернули за ріг, усе глибше занурюючись у гірський схил.

— Що ж, перейдемо до природничих наук, — сказала Ясна невдоволеним тоном. — Чим ти можеш похвалитися в цій царині?

— У мене досить ґрунтовні знання з природничих наук як для дівчини мого віку, — відповіла Шаллан дещо менш невимушено, ніж їй би хотілося.

— Тобто?

— Я здатна компетентно висновувати про предмети, пов’язані з географією, геологією, фізикою та хімією. Поглиблено займалася біологією та ботанікою, оскільки в батьковому маєтку я мала змогу студіювати ці дисципліни з дозволеною мірою самостійності. Та якщо ви гадаєте, що я здатна за п’ять хвилин розв’язати головоломку Фабрісана, то, боюся, будете розчаровані.

— Чи не вважаєш, бува, ти, юна панно Давар, що я не маю права висувати певні здійсненні вимоги до своїх потенційних учениць?

— Здійсненні? Ваші вимоги приблизно такі ж здійсненні, як ті, що висунули Десятьом Вісникам у День випробування! При всій належній повазі, Ваша Світлосте, але ви, здається, хочете, щоби пошукачки опіки приходили з готовим ступенем магістра наук. Якщо як слід покопирсатися, цілком можливо, що в усьому місті знайдеться пара вісімдесятирічних подвижників, які — суто теоретично — зуміли би задовольнити ваші очікування. Вони навіть могли би з’явитися на співбесіду, та, боюся, ці претенденти занадто погано чують, щоби як слід відповідати на ваші запитання.

— Зрозуміло, — сказала Ясна. — А зі своїми батьками ти теж розмовляєш з таким зарозумілим зухвальством?

Шаллан здригнулася. Час, проведений у товаристві моряків, відучив її вчасно прикушувати язика. Хіба ж вона подолала весь цей шлях лише для того, щоб образити Ясну? Дівчина згадала про братів, які там, удома, жили в злиднях, з останніх сил удаючи, ніби все гаразд. Невже їй доведеться повернутися до них ні з чим, так нерозважно змарнувавши цю можливість?

— Ні, я не розмовляла з ними так, Ваша Світлосте. І з Вами не мала би. Прийміть мої вибачення.

— Що ж, принаймні ти маєш достатньо смирення, щоби визнавати свої помилки. Та все ж я розчарована. І чого б це твоя мати вирішила, ніби ти готова до учнівства?

— Моя мати померла, коли я була ще зовсім маленькою, Ваша Світлосте.

— І незабаром твій батько одружився вдруге. Здається, із Маліз Ґевелмар?

Її обізнаність змусила Шаллан здригнутися. Так, рід Даварів був старовинним, та все ж цілком посереднім з огляду на силу та впливовість. Тож сам факт того, що Ясна знала ім’я її мачухи, промовисто свідчив про те, з ким дівчина мала справу.

— Моя мачуха нещодавно померла. Вона не відправляла мене до вас в учениці. Я сама вирішила зробити такий крок.

— Прийми мої співчуття, — сказала Ясна. — Можливо, тобі варто було би залишатися з батьком, допомагати в управлінні маєтком і втішати його, а не марнувати мій час.

Чоловіки, котрі йшли попереду, звернули в іще один боковий прохід. Ясна й Шаллан не відставали й опинилися в меншому за розміром коридорі, підлогу якого встеляв червоно-жовтий килим з химерними візерунками, а на стінах висіли дзеркала.

Шаллан обернулася до Ясни:

— Батько не потребує моєї допомоги, — (Що ж, адже вона не брехала). — Проте, як ще раз довела сама ця співбесіда, я дуже потребую вашої. Якщо вас так обурює неуцтво, як ви можете зі спокійною совістю не скористатися з можливості позбавити мене від нього?

— Не ти перша, не ти остання, юна панночко Давар. У цьому році ти вже дванадцята претендентка на мою опіку.

«Дванадцята? — подумала Шаллан. — І це за один рік?» А вона ще гадала, що жінки тримаються подалі від Ясни через її вороже ставлення до конгрегацій.

Вони дісталися кінця вузького коридорчика й знову звернули за ріг, як раптом — на превеликий подив Шаллан — наткнулися на місце, де зі стелі обвалився великий уламок скелі. Біля нього стояла з дюжина стривожених на вигляд королівських слуг. Що трапилося?

Висновуючи з усього, основну масу дрібних камінців устигли прибрати, проте дірка, що зяяла в стелі, виглядала лиховісно. Крізь неї не проглядало небо, адже вони весь час спускалися, тож, імовірно, тепер перебували глибоко під землею. Важелезний камінь, вищий за зріст середньої людини, обрушився, перекривши приступ до дверей ліворуч від них. Пробратися повз нього та потрапити до кімнати було абсолютно неможливо. Шаллан здалося, що вона чує якісь звуки, що долинали з іншого боку дверей. Король підступив ближче до каменя та щось говорив заспокійливим тоном. Видобувши з кишені хустинку, він витер піт зі свого старечого чола.

— Ось вона — небезпека проживання в будівлі, яка висічена в скелі, — мовила Ясна, виходячи наперед. — Коли це сталося?

Очевидно, її не запрошували до міста спеціально через це — король усього лише вирішив скористатися її присутністю.

— Під час нещодавньої великобурі, Ваша Світлосте, — відповів монарх. Він похитав головою, і його рідкі й обвислі сиві вуса затремтіли. — Придворні архітектори могли б спробувати пробити нові двері до кімнати, та це зайняло би багато часу, а чергова великобуря має грянути вже за кілька днів. Крім того, спроба проробити отвір у стіні може спричинити новий обвал стелі.

— Я гадала, що Харбрант захищений від великобур, Ваша Величносте, — промовила Шаллан, мимоволі змушуючи Ясну виразно поглянути на неї.

— Саме місто захищене, молода панно, — відказав король. — Але кам’яній горі за нашими спинами добряче дістається. Інколи від цього з протилежного боку сходять лавини, і тоді, буває, увесь схил аж дрижить, — він кинув погляд на стелю. — Обвали трапляються дуже рідко, і ми вважали цю частину приміщення цілком безпечною, але…

— Але скеля є скеля, — докінчила за нього Ясна. — І при цьому неможливо встановити, чи не залягає десь під самою її поверхнею слабка жила, — вона оглянула моноліт, що обвалився зі стелі. — Це буде непросто. Найімовірніше, мені доведеться залишитися без дуже цінного фокального самоцвіту.

— Я… — почав був король, знову витираючи чоло. — Якби лишень у нас був Сколкозброєць…

Порухом руки Ясна зробила йому знак помовчати.

— Це не було спробою переглянути умови нашої угоди, Ваша Величносте. Доступ до Паланеуму того вартий. Нам знадобляться мокрі ганчірки. І нехай більшість слуг переберуться в інший кінець коридору. Вам варто було б і самому там зачекати…

— Я залишусь тут, — сказав король, спричиняючи численні заперечення з боку його почту, а надто від здорованя у чорній шкіряній кірасі — напевно, охоронця. Монарх звів догори вкриту старечими зморшками руку, і в коридорі запанувала тиша. — Я не ховатимуся, мов боягуз, коли моя внучка опинилась у пастці.

Не дивно, що він був такий схвильований. Ясна не стала сперечатися з ним, і з виразу її очей Шаллан зрозуміла, що принцесі було байдуже, ризикував той життям чи ні. Те саме, очевидно, стосувалося й самої дівчини, оскільки Ясна не наказала їй відійти. Тут з’явилися служники зі зволоженими клаптями тканини й роздали їх присутнім. Принцеса відмовилася взяти один собі. Натомість король та охоронець піднесли ганчірки до облич, затуляючи рот і ніс.

Свій клапоть Шаллан узяла. Але що з ним робити? Через шпарину між каменем і стіною двійко слуг передали кілька вологих ганчірок заблокованим за дверима. Опісля ж усі прислужники спішно попрямували в інший кінець коридору.

Ясна копирсалася, з усіх боків оглядаючи камінь.

— Панно Давар, — звернулася вона до дівчини, — який би метод ти використала, щоби визначити масу цього каменя?

Шаллан кліпнула очима:

— Що ж… Гадаю, я би запитала у Його Величності — адже не випадає сумніватися, що придворні архітектори вже вирахували її.

Ясна схилила голову набік:

— Гідна відповідь. І справді вирахували, Ваша Величносте?

— Так, Ваша Світлосте Холін, — відповів король. — Вона становить близько п’ятнадцяти тисяч кавалів.

Ясна глянула на Шаллан:

— Очко на твою користь, панночко Давар. Учена на те й учена, щоби не гаяти часу, повторно встановлюючи вже відомі істини. Це якраз той урок, який я інколи забуваю.

Від цих слів у Шаллан просто виросли крила. Вона ж бо вже мала змогу переконатися, що у Ясни нелегко заслужити таку похвалу. То, може, вона ще не визначилась остаточно, як бути з дванадцятою претенденткою?

Ясна підняла вільну руку. На тлі смаглявої шкіри зблиснув Душезаклинач. Шаллан відчула, як удари її серця пришвидшилися. Вона ніколи не бачила процесу Душезаклинання на власні очі. Подвижники за жодних обставин не користувалися фабріалами при сторонніх, тож вона й гадки не мала, що в батька він також був, — аж доки той не знайшовся серед його речей. Звичайно ж, у неробочому стані. У цьому й крилася одна з найголовніших причин, що привели її у Харбрант.

Величезні самоцвіти, якими був оснащений Душезаклинач Ясни, здалися Шаллан чи не найбільшими з усіх, які вона коли-небудь бачила, — і кожен вартував багатьох сфер. Серед них був димчастий кварц — чистий глянсуватий темний камінь. Був діамант. А третім самоцвітом був рубін. Усі вони були ограновані, адже такий камінь здатен усотувати більше Буресвітла, від чого вони набули овальної форми. Їхні численні грані іскрилися.

Ясна заплющила очі й притисла руку до кам’яної брили. Відтак підняла голову та повільно вдихнула. Самоцвіти на тильній стороні її долоні несамовито засіяли — особливо димчастий кварц, яскраве світло якого просто сліпило.

Шаллан затамувала подих. Єдине, на що в неї стало відваги, це частіше кліпати очима, закарбовуючи побачене в пам’яті. Настала довга, немов розтягнута, хвилина, коли нічого не відбувалося.

А тоді Шаллан на мить вловила якийсь звук, низький і монотонний, наче далекий хор голосів тягнув одну-єдину чисту ноту.

Рука Ясни занурилася в камінь.

І камінь зник.

Почувся якийсь сплеск, і в коридорі звився клуб густого чорного диму. Він засліпив Шаллан. Їй здалося, що це був дим тисячі вогнищ, який ніс із собою запах горілого дерева. Вона квапливо піднесла вологу ганчірку до обличчя й повалилася на коліна. З якоїсь дивної причини у дівчини заклало вуха, ніби вона щойно спустилася з великої висоти. Їй довелося зглитнути, щоби позбавитися цього відчуття.

Шаллан міцно заплющила очі, що почали сльозитися, і затримала дихання. У вухах шуміло.

Помалу все минуло. Коли вона знову розплющила очі, то побачила, що зіщулені король та охоронець привалилися до стіни неподалік від неї. Залишки диму все ще клубочилися під стелею, і в коридорі відчувався його різкий запах. Ясна стояла із заплющеними очима, не звертаючи уваги на дим, як і на те, що її одяг та обличчя вкрив наліт сажі, сліди якої залишилися й на стінах.

Шаллан колись читала про таке, та її все ще охоплював благоговійний трепет. Ясна перетворила брилу на дим, а оскільки густина каменю набагато переважає густину диму, то в результаті такої трансформації відбувся його інтенсивний викид — радше навіть вибух.

Отже, це правда: у Ясни дійсно був справний Душезаклинач. Та ще й такий потужний. Дев’ять із десяти Душезаклиначів були придатними лише для обмеженого набору трансформацій: перетворити камінь на воду чи зерно, а повітря чи тканину — на типові однокімнатні кам’яні будинки. Але потужніший фабріал — такий, як у Ясни — міг здійснити будь-яку трансформацію: у буквальному сенсі перетворити що завгодно на що завгодно. Як же, напевно, дратує подвижників те, що така могутня, така священна реліквія перебуває в руках людини, яка не входить до їхніх лав! Та ще й єретички!

Шаллан звелася на ноги, усе ще притискаючи ганчірку до рота й дихаючи вологим, зате не забрудненим сажею повітрям. Вона знову зглитнула, й у вухах вкотре стрельнуло — це тиск у коридорі повертався до нормальних показників. За мить по тому король прожогом кинувся у приступну тепер кімнату. Маленька дівчинка, а також кілька її няньок та інших придворних слуг сиділи по той бік дверей і заходилися в кашлі. Король схопив дівчинку на руки. Вона була замалою для рукава скромності.

Ясна розплющила очі й одразу ж закліпала ними, немов якусь мить не могла зорієнтуватися, де перебуває. Вона глибоко вдихнула, проте не закашлялася, а всміхнулася, наче запах диму приносив їй задоволення.

Відтак повернулася до Шаллан і вп’ялася у неї поглядом.

— Ти все ще чекаєш на відповідь. Боюся, тобі не сподобається те, що я скажу.

— Але ж ви ще не закінчили перевіряти мою підготовку, — мовила Шаллан, примушуючи себе набратися хоробрості. — Адже доти ви не станете виносити остаточне рішення.

— Не закінчила? — запитала Ясна, спохмурнівши.

— Ви не поставили жодних запитань стосовно жіночих мистецтв. Залишили осторонь живопис і графіку.

— Я завжди вважала їх марною тратою часу.

— Але ж і вони — мистецтва, — сказала доведена до відчаю Шаллан: саме в цій царині її здобутки були найбільшими! — Багато хто вважає, що образотворчі мистецтва — найвитонченіші з усіх. Я принесла свою папку з малюнками. І хотіла би показати вам своє вміння.

Ясна стулила губи.

— Образотворчі мистецтва — вияв легкодумності. Я зважила факти, дитя моє, і прийняти тебе не можу. Мені шкода.

У Шаллан обірвалося серце.

— Ваша Величносте, — звернулася Ясна до короля. — Я хотіла би піти до Паланеуму.

— Просто зараз? — запитав король, притискаючи до грудей онучку. — Але зараз у нас буде бенкет…

— Я ціную ваше запрошення, — відказала Ясна, — але мені нічого так не бракує, як часу.

— Так, звичайно, — відповів король. — Я особисто вас проведу. Дякую за все, що ви для нас зробили. Коли я довідався, що ви запросили в’їзну візу… — і продовжив базікати, звертаючись до Ясни, яка мовчки йшла вслід за ним по коридору, залишивши Шаллан позад себе.

Та прибрала з обличчя клапоть тканини і притисла до грудей портфель. Шість місяців гонитви — і все заради цього? Від досади вона так стиснула ганчірку, що з-поміж пальців закапала чорна від сажі вода. Їй хотілося плакати. Вона б, напевно, саме так і зробила, якби все ще залишалася тією дитиною, якою була шість місяців тому.

Та відтоді багато що змінилося. А головне — змінилися вона. Якщо в неї нічого не вийде, то й Дім Давар не вистоїть. Шаллан відчула, що її рішучість подвоїлася, хоч вона й не змогла втримати кілька гірких сльозинок, що виступили в куточках очей. Ні, вона не здасться. Принаймні доти, доки Ясна не буде змушена закувати її в кайдани й не вимагатиме від властей, щоби ті вишпурнули її з міста.

На диво твердим кроком вона рушила в тому ж напрямку, у якому зникла Ясна. Шість місяців тому вона посвятила братів у свій продиктований відчаєм план. Вона стане підопічною Ясни Холін — ученої та єретички. Але не заради освіти. Не заради престижу. А для того, щоби дізнатися, де та зберігає свій Душезаклинач.

І тоді Шаллан вкраде його.

6. Міст № 4

«Мені холодно. Мамо, мені холодно. Мамо? Чому я все ще чую дощ? Він припиниться?» — Дата отримання зразка: вевішес 1172 р. — за 32 секунди до смерті. Джерело зразка: світлоока дитина жіночої статі, вік — приблизно шість років.

Твлакв повипускав із кліток усіх рабів заразом. Тепер він не боявся, що хтось утече чи що невільники піднімуть бунт: позаду в них була гола пустка, а попереду — понад сотня тисяч озброєних солдатів.

Каладін зліз із фургона. Вони перебували в одній зі схожих на кратери формацій, зубчаста стіна якої здіймалася трохи далі на схід. Рослинність була відсутня, і його босі ноги ковзали по гладкій скельній породі. У западинах стояли калюжі дощової води. Повітря було чистим і свіжим, а над головою світило яскраве сонце, хоча через характерну для Сходу підвищену вологість повітря він постійно почувався мокрим.

Довкола виднілися сліди армії, яка давно стоїть на одному місці, адже ця війна точилася від самої смерті короля, тобто майже шість років. Про ту ніч, коли дикуни-паршенді вбили Його Величність Ґавілара, ходила сила-силенна чуток.

Повз них проходили загони солдатів, орієнтуючись по дороговказах у вигляді намальованих на кожному перехресті кругів. Хоча табір був напхом напханий довгими кам’яними бункерами, наметів теж було більше, ніж Каладін розгледів зверху. Бо якщо кожне укриття будувати з каменю — Душезаклиначів не настачишся. Після смороду невільничого каравану місцевий запах здавався приємним, особливо до болю знайомі аромати вичиненої шкіри та змащеної зброї. Однак багато хто з солдатів мав неохайний вигляд. Не те щоби вони були брудними, але й надто дисциплінованими не виглядали: валандалися зграями по табору, порозстібавши мундири. Дехто тицяв у бік рабів пальцями, потішаючись із них. То це й була армія великого князя? Ті елітні підрозділи, що воювали за честь Алеткару? Це до її рядів Каладін так прагнув вступити?

Блут і Таґ уважно спостерігали, як Каладін шикувався в шеренгу разом з іншими невільниками, хоч той і не планував жодних вибриків. Момент був непідходящим: він-бо бачив, як поводяться найманці, коли поряд солдати регулярної армії, тож дратувати їх не випадало. Обоє щосили грали свою роль, випнувши груди й тримаючись за руків’я зброї. Вони з силою штовхонули кількох рабів на їхні місця, а одному зацідили палицею в живіт, обклавши брудною лайкою.

Але Каладіна не займали.

— Королівське військо, — озвався наступний за ним невільник. Це був той самий чоловік зі смаглявою шкірою, котрий розмовляв із ним про втечу. — Я гадав, нас запроторять працювати в копальнях. А тут буде непогано: прибиратимемо нужники чи ремонтуватимемо дороги.

Дивні амбіції: мріяти про чистку нужників чи роботу під пекучим сонцем! Каладін сподівався чогось більшого. Сподівався. Саме так: як виявилося, він усе ще міг сподіватися. Потримати спис у руках. Зійтися з ворогом у двобої. Ось яке життя влаштувало б його.

Твлакв розмовляв зі світлоокою жінкою в малиновій сукні, що скидалася на важливу персону. Її темне волосся було зібране доверху та заплетене в складну зачіску, у якій поблискували заряджені аметисти. Вона була дуже схожа на Ларал — принаймні на ту, якою вона стала під кінець. Жінка, ймовірно, належала до четвертого чи п’ятого дану й була дружиною та писаркою одного з офіцерів.

Твлакв почав був нахвалювати свій товар, але жінка звела вгору тендітну руку.

— Я бачу, що купую, — проказала вона з по-особливому плавною, аристократичною вимовою. — Хочу сама їх оглянути.

У супроводі кількох солдатів вона попрямувала вздовж шеренги. Крій її сукні слідував моді алетійської знаті: суцільний відріз шовку — зверху вужчий, підігнаний по фігурі, а знизу елегантні спідниці. Плаття застібалося з боків — від талії до шиї, де його увінчував невеличкий, розшитий золотом комірець. Ліва манжета була довшою і ховала захищену руку. Каладінова мати просто носила рукавичку, що здавалося йому значно практичнішим.

Висновуючи з виразу її обличчя, жінка була не надто вражена вибором.

— Ці люди кволі та змарнілі від голоду, — сказала вона, беручи тоненький жезл, що подала їй молода помічниця. Вона скористалася ним, щоби відкинути волосся з лоба одного з рабів і роздивитися його тавро. — Ти просиш два смарагдові броами за голову?

Твлакв укрився потом.

— Сторгуємося за півтора.

— А нащо вони мені? Замазур на подобу твоїх я і близько не підпущу до їжі, а решту роботи в нас виконують паршмени.

— Якщо ваша милість невдоволені, я запропоную свій товар іншим великим князям…

— Ні, — мовила вона і вдарила раба, бо той злякано відсахнувся, щойно вона взялася оглядати його. — Один із чвертю. Вони валитимуть для нас ліс у північних хащах… — забачивши Каладіна, вона замовкла. — Ти ба. А ця особина значно краща за решту товару.

— Я так і думав, що цей раб вам сподобається, — проговорив Твлакв, підходячи до неї. — Він цілком…

Жінка підняла свій жезл і зробила тому знак замовкнути. На губі у неї була невеличка виразка. Їй пішов би на користь мелений корінь лай-трави.

— Оголи торс! — наказала вона.

Каладін глянув їй просто в блакитні очі та відчув непоборне бажання плюнути в обличчя цієї жінки. Але ні. Ні, він не міг собі цього дозволити. Не тоді, коли в нього був шанс. Він висмикнув руки зі своєї схожої на мішок одежини, і її верхня частина повисла на поясі, відкриваючи груди.

Попри вісім місяців рабства, його мускулатура була куди кращою, ніж у решти.

— Чимало шрамів як для такого молодого, — задумливо промовила аристократка. — Ти з колишніх солдатів?

— Так.

Спрен підлетіла до жінки й почала вдивлятися в її обличчя.

— Найманець?

— Армія Амарама, громадянин другого нану, — відповів Каладін.

— Колишній громадянин, — миттю втрутився Твлакв. — Він був…

Жінка знову скористалася жезлом, щоби змусити того замовкнути, і гнівно блиснула очима.

Тоді відкинула жезлом Каладінове волосся й оглянула тавро.

— Ґліф «шаш», — сказала вона й зацмокала язиком. До неї підскочило кілька ближніх солдатів, ухопившись за руків’я мечів. — У мене на батьківщині рабів, котрі заслуговують на нього, просто страчують.

— Їхнє щастя, — відказав Каладін.

— А як ти опинився тут?

— Декого вбив, — відповів Каладін, старанно готуючись брехати. «Будь ласка… — звернувся він подумки до Вісників. — Молю». Чимало води спливло відтоді, як він востаннє про щось їх просив.

Жінка звела брову.

— Я вбивця, Ваша Світлосте, — продовжив Каладін. — Напився й наробив дурниць. Але списом я орудую не гірше за інших. Візьміть мене до війська вашого ясновельможного. Дозвольте знову воювати.

Вийшло не надто переконливо, та ця аристократка ніколи б не дозволила йому вдруге стати в стрій, якби гадала, що він дезертир. Краще вже зажити слави вбивці з необережності.

«Будь ласка…» — вкотре подумав він. Знову стати солдатом. На мить це здалося йому найбажанішою річчю з усіх, що він коли-небудь хотів. Краще вже загинути в бою, ніж животіти, випорожнюючи нічні посудини.

Обіч нього до світлоокої підступив Твлакв. Він глянув на Каладіна й зітхнув.

— Він дезертир, Ваша Світлосте. Не слухайте його.

«Ні!»

Каладін відчув, як вибух палаючої люті спопеляє його надію. Він простягнув руки до Твлаква. Задушити цю погань, а тоді…

Щось ляснуло його по спині. Він застогнав, втратив рівновагу й завалився на одне коліно. Аристократка відступила назад і стривожено притисла захищену руку до грудей. Один із солдатів ухопив Каладіна й знову підняв на ноги.

— Що ж, — нарешті сказала вона, — шкода…

— Я можу битися, — проричав Каладін, перемагаючи біль. — Дайте мені списа. Дозвольте мені…

Вона підняла свій жезл, роблячи знак замовкнути.

— Ваша Світлосте, — втрутився Твлакв, уникаючи погляду Каладіна. — Я б не довірив йому зброї. Він не лише вбивця, він ще й не виконує наказів і зчиняє бунти проти господарів. Я не можу продати його як закріпаченого солдата. Совість не дозволить, — і трішки помовчавши, додав: — Та й решта невільників з його фургона — чи не збив він їх із пуття своїми балачками про втечу? Моя честь вимагає, щоби я повідомив вас про це.

Каладін заскрипів зубами. Він відчував спокусу звалити з ніг солдата за спиною, вихопити в нього списа й провести останні секунди життя, протикаючи ним огрядне черево Твлаква. Чому? Яке рабовласникові діло до того, як ставитимуться до Каладіна в цій армії?

«Не треба було мені шматувати мапу, — подумав він. — За образу віддячують частіше, ніж за доброту». Одна із батькових приказок.

Жінка кивнула й рушила далі.

— Покажіть мені, хто їхав із ним, — мовила вона. — Через вашу чесність я все ж візьму їх. Мостовій обслузі бракує людей.

Зраділий Твлакв з готовністю кивнув. Однак перш ніж рушити з місця, він на мить затримався й нахилився до Каладіна.

— Я не можу покластися на твою хорошу поведінку. І командири цієї армії зроблять винним торговця, який не сказав усього, що знав. Я… мені шкода, — проговорив він і почимчикував геть.

Каладін видав гортанний рик, а тоді вирвався з рук солдатів, однак залишився стояти в шерензі. Так тому й бути. Що рубати дерева, що будувати мости, що служити в армії. Яке це мало значення? Він просто житиме далі. У нього відібрали свободу, родину, друзів і — найдорожче — мрії. Що ще вони могли йому зробити?

Оглянувши товар, аристократка взяла в помічниці дошку для письма й зробила кілька швидких нотаток на прикріпленому до неї папері. Твлакв дав їй бухгалтерську книгу, у якій було зазначено, яку саме частину рабського боргу погасив кожен із невільників. Каладін мигцем побачив, що згідно з записами жоден із них нічого не сплатив. Не інакше, як Твлакв підробив їх. З нього станеться.

Цього разу Каладін збирався погодитися на те, щоб уся його платня йшла на покриття боргу. Нехай покорчаться, коли він нарешті змусить їх викласти карти на стіл. Цікаво, що вони робитимуть, якщо він і справді впритул наблизиться до виплати боргу? Напевно, він так ніколи і не дізнається: залежно від розміру плати мостобудівника, для цього могло знадобитися від десяти до п’ятдесяти років.

Світлоока направила більшість рабів валити ліс. Із пів дюжини найбільш охлялих потрапили на роботу в їдальні — всупереч тому, що вона говорила раніше.

— А цих десятьох, — сказала аристократка, вказуючи жезлом на Каладіна та решту рабів із його фургона, — відправте в команди мостонавідників. Скажіть Ламарілу та Ґазу, що ось цей високий заслуговує на всю повноту їхньої гостинності.

Солдати засміялися, й один із них штурханами погнав невільників уперед по стежці. Каладін стерпів: у цих людей не було причин для ніжності, і він не дасть їм приводу для ще більшої жорстокості, адже якщо солдати-громадяни й ненавиділи когось іще сильніше, ніж найманців, то це дезертирів.

Ідучи, куди вели, він не міг не помітити прапора, що майорів над табором. На його полотнищі був той самий символ, що й на мундирах солдатів: жовтий диґліф у формі башти й молота на темно-зеленому полі. Це було знамено великого князя Садеаса, верховного правителя рідного округу Каладіна. Що ж привело його сюди — іронія долі чи посмішка фортуни?

Солдати байдикували й валандалися без діла — навіть ті, хто, здавалося, був на посту. Вулиці табору вкривали купи сміття. Траплялися численні цивільні: повії, жінки-робітниці, бондарі, свічкарі та доглядачі худоби. Навіть діти бігали по вулицях цього напівміста-напівтабору.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.