На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Erin Hunter

WARRIORS

Book Four: Rising Storm

Published by arrangement with The Van Lear Agency LLC

При перекладі тексту українською для опису загального устрою котячих кланів та громадянства їх членів була використана термінологія Національної скаутської організації України «Пласт»

Гантер Ерін

Здіймається буря

Пер. з англ. К. Дудки, О. Українця

Худ. О. Панченко.

ISBN 978-617-7660-80-3

© Working Partners Limited, 2001

© ПП «АССА», 2018

© Панченко О. І., дизайн, 2017

© mrgaser, e-pub, 2019

Аннотація

Вогнесерд став воєводою, але далеко не всі коти у захваті від цього. У Клані вже починають ходити чутки про те, що його воєводство стане передвісником жахливих подій. Як тут не позбутися віри у власні сили? До того ж, Вогнесерд залишився без підтримки найкращого друга, без порад мудрого вчителя, а власний учень зрадив його і зник у світі Двоногів. Але найбільше випробування ще попереду: у диких лісових хащах зачаївся давній ворог, який палає жагою помсти.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Громадянство

Громовий клан

Провідниця

Синьозірка — синьо-сіра кицька з мордочкою, облямованою сріблястим пушком.

Воєвода

Вогнесерд — вродливий та сміливий рудий кіт, який потрапив до Клану з угідь Двоногів.

Медикицька

Жовтоікла — стара темно-сіра кицька із широкою, приплюснутою мордою.

Попелюшка — учениця медикицьки.

Вояки

(дорослі коти і кицьки без кошенят)

Білошторм — великий білий кіт.

Темносмуг — елегантний чорно-сірий смугастий кіт.

Довгохвіст — білий кіт із чорними смугами.

Вітрогон — спритний смугастий кіт.

Мишошубка — маленька густо-коричнева кицька.

Порохошуб — темно-бурий смугастий кіт.

Піскошторма — блідо-руда киця.

Орлякошуб — бурий смугастий кіт.

Морозошубка — киця з чудовим білосніжним хутром і блакитними очима. Після того як її кошенята стали новаками, вона знову приєдналася до вояків.

Новаки

(коти старші шести повень, які готуються стати вояками)

Прудколап — спритний чорно-білий котик, учень Довгохвоста.

Шиполап — рудий котик, учень Мишошубки.

Яснолапка — біла киця з рудим хвостом, учениця Білошторма.

Хмаролап — біле пухнасте кошеня із впертою вдачею. Ще зовсім малим його до Клану віддала сестра Вогнесерда — хатня кицька Принцеса. Згодом котик став новаком свого дядька.

Зололап — сірий котик, учень Порохошуба.

Папоротелапка — дрібненька киця із плямистою сірою шубкою, учениця Темносмуга.

Королеви

(кицьки, які виношують або доглядають кошенят)

Ряболиця — гарненька кицька.

Злотоквітка — кішка з блідо-рудою шубкою.

Крапохвістка — світла кицька, найстарша серед королев-доглядачок.

Верболоза — світло-сіра кицька із блакитними очима.

Старійшини

(колишні вояки і королеви, які пішли на спочинок)

Куцохвіст — великий темно-бурий кіт, якому бракує шматочка хвоста.

Дрібновух — сірий кіт із дуже маленькими вушками. Найстарший кіт Громового Клану.

Плямошкур — маленький чорно-білий кіт.

Одноока — світло-сіра кицька.

Тіньовий Клан

Провідник

Ночезір — чорний старий кіт.

Воєвода

Попелюх — худий сірий кіт.

Медикіт

Носошморг — маленький сіро-білий котик.

Вояки

Білогорлик — чорний кіт з білими плямами на лапках та грудях.

Дрібнохмар — мурий дрібненький котик.

Річковий Клан

Провідник

Кривозір — великий світлий кіт зі скривленою щелепою.

Воєвода

Леопардошубка — могутня войовниця зі строкатою шубкою.

Медикіт

Багношуб — брунатний котик.

Вояки

Каменешуб — мужній кіт із сірим хутром.

Чорнокіготь — великий димчасто-сірий котяра з довгими кігтями.

Сіросмуг — сірий кремезний кіт, колишній вояк Громового Клану.

Королеви

Мрячконіжка — струнка, граційна срібляста кішка.

Моховинка — плямиста киця, яка взяла на себе виховання кошенят Сіросмуга.

Вітряний Клан

Провідник

Високозорий — чорно-білий кіт із дуже довгим хвостом.

Воєвода

Мертвоніг — чорний кіт із вивихнутою лапою.

Медикіт

Короморд — короткохвостий темно-бурий кіт.

Вояки

Одновус — молодий сміливий котик.

Багнокіготь — темно-брунатний котяра.

Клаповух — сіро-смугастий кіт.

Новаки

Ситколап — смугастий котик.

Королеви

Ранньоквітка — трикольорова кішка із бурштиновими очима.

Коти поза Кланами

Тигрокіготь — великий темно-бурий смугастий кіт із незвично довгими пазурами на передніх лапах.

Принцеса — світло-брунатна киця з білосніжними грудьми і білими передніми лапками.

Круколап — чорний кіт із маленькою білою плямкою на грудях і білим кінчиком хвоста.

Ячмінь — чорно-білий кіт, який мешкає на фермі разом із Круколапом неподалік від лісу.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Пролог

Передсмертне гарчання пролунало залитою місячним світлом лісовою галявиною. На самому її краю, у тінях під кущем, сиділо двоє котів. Один із них корчився від болю, луплячи по землі довгим хвостом. Інший кіт звівся на лапи і схилив голову до товариша. Він був медикотом уже багато повень, але зараз міг хіба що безпорадно спостерігати, як провідника Клану долає недуга, що вже забрала стільки життів. Трави, здатної полегшити судоми і лихоманку, просто не існувало. Плямисте сіре хутро ставало дибки, коли він дивився, як його провідник знову і знову б’ється в конвульсіях і знесилено падає на вистелене мохом гніздо. Медикіт злякано схилився і принюхався. Провідник іще дихав, але дихання було слабке і нерівне, а його кощаві боки важко надималися.

У лісі щось зашаруділо. Цього разу не кіт, а сова. Медикіт знову принюхався. Сови приносили до лісу смерть, вони викрадали здобич, ба навіть кошенят, які відійшли задалеко від своїх матерів. Він звів до неба очі, в яких світилося благання, і став молити духів пращурів-вояків про те, щоб совиний клич не був лихим знаменням. Медикіт позирнув крізь гілля, яке спліталося в дах кубла, вишукуючи на темному небі Срібносмугу. Але плеяда зірок, в якій мешкав Зоряний Клан, ховалася за хмарами. Сірий кіт здригнувся від страху. Невже духи пращурів полишили їх, коли недуга спустошувала Клан?

Вітер війнув серед дерев і зашарудів тендітним листям. Високо вгорі хмари трохи розійшлися, і єдина зірка кинула промінчик світла крізь дах кубла. Віддалік у тіні провідник довго і протяжно зітхнув. Надія рибиною стрепенулася в серці медикота. Зоряний Клан усе-таки був із ними.

Раптово ослаблий від полегшення медикіт звів голову догори, подумки дякуючи предкам за те, що вони пощадили життя провідника. Примруживши очі супроти світла зірки, він почув, як у його голові тихцем перемовляються голоси духів. Вони шепотіли про славні битви, про нові землі, про великий Клан, якому належить піднятися з попелу давнини. Медикіт відчув, як задоволення, зародившись у грудях, шугнуло всім його тілом аж до кінчиків лап. Ця зірка несла значно більше, ніж просто звістку про порятунок.

Раптом широке сіре крило затулило промінчик зірки, знову зануривши кубло в темряву. Медикіт позадкував і притиснувся до землі, сова ж тим часом шугнула вниз і шарпнула дах кубла пазурами. Вона, певно, відчувала запах хвороби, що ослабила провідника, і прилетіла в пошуках легкої здобичі. Проте гілля було надто густе, щоб птах міг крізь нього проломитися.

Медикіт дослухався до неквапливого лопотіння крил сови, що відлітала до лісу, а тоді сів і знову обвів поглядом небо, відчуваючи, як серце гупає у грудях. Разом із совою зникла і зірка. На її місці була тільки чорнота. Страх прокрався під шубку медикота і стиснув йому серце.

— Ти це чув? — напруженим від тривоги голосом озвався кіт зі входу до кубла.

Медикіт швиденько випорснув на терен, добре розуміючи, що Клан чекатиме від нього хоч якогось пояснення знаменню. Вояки, королеви й старійшини — ті, які ще могли вилізти із власного кубла, — збилися докупи у затінку на дальньому кінці галявини. Медикіт витримав недовгу паузу, слухаючи, як коти його Клану стривожено перешіптуються одне з одним.

— Що тут забула сова? — прошипів муругий вояк, поблискуючи очицями у темряві.

— Вони ніколи не підлітали так близько до табору, — вискнув один зі старійшин.

— Вона забрала кошенят? — вимогливо запитав інший вояк, озираючись на кішку, що стояла за ним.

— Не цього разу, — відповіла срібляста королева. Уже троє її кошенят померли через хворобу, тож зараз голос киці тремтів від болю. — Але ж вона може й повернутися. Мабуть, зачула, що ми слабкі.

— Здавалося б, запах смерті мав їх відлякувати, — на галяву вийшов смугастий вояк.

Його лапи були у багні, а шерсть розкуйовджена. Він ховав свого побратима. Потрібно було викопати ще кілька могил, але кіт уже надто втомився.

— Як провідник? — запитав він напруженим від страху голосом.

— Ми не знаємо, — відповів муругий вояк.

— Де медикіт? — вискнула королева.

Коти почали роззиратися галявиною, і медикіт бачив, як їхні перелякані очі поблискують серед темряви. У голосах здіймалася паніка. Клан потрібно було заспокоїти, запевнити, що Зореклан не полишив їх напризволяще. Глибоко вдихнувши, медикіт пригладив хутро на плечах і побрів тереном.

— Та нам і медикота не треба, аби зрозуміти, що крики сови віщують смерть, — заверещав один зі старійшин. У його шалених очах світився страх.

— А ти звідки знаєш? — кинув муругий вояк.

— Ага, — погодилася королева, позираючи на старійшину. — Зореклан до тебе не говорить! — вона повернулась до медикота, який саме підійшов. — Та сова була знаменням?

Незручно переминаючись із лапи на лапу, він уникнув прямої відповіді.

— Зоряний Клан сьогодні говорив зі мною. Ви бачили зірку серед хмар?

Королева кивнула, а очі котів навколо зажевріли надією, якої вже й не випадало очікувати.

— Що вона означала? — запитав старійшина.

— Провідник житиме? — гукнув плямистий вояк.

Медикіт завагався.

— Та не може ж він померти зараз! — вискнула королева. — Як щодо дев’яти життів? Зоряний Клан нагородив його ними лише шість повень тому!

— Не нам оскаржувати волю Зоряного Клану, — відповів медикіт. — Але предки нас не забули, — провадив він, намагаючись відігнати видиво совиного крила, яке затулило тоненький промінець світла. — Зірка принесла нам звістку надії.

Із затіненого куточка галявини почувся писк, і плямиста королева, миттю підірвавшись, кинулася на звук. Інші все ще не відводили поглядів від медикота, але почали потроху заспокоюватися.

— Зоряний Клан сказав щось про дощ? — запитав молодий вояк. — Його ж так давно не було, можливо, дощ вимиє звідси хворобу.

Медикіт похитав головою.

— Не про дощ, а про великий новий світанок, який чекає на наш Клан. У промені світла наші пращури-вояки показали мені майбутнє — воно буде преславним!

— То ми вціліємо? — нявкнула срібляста королева.

— Ми не просто вціліємо, — пообіцяв медикіт. — Ми будемо правити цілим лісом!

Над юрмою котів прошелестіли полегшені зітхання — перше муркотіння, яке лунало в цьому таборі за останню повню. Але медикіт відвернув голову, щоб ніхто не побачив, як у нього тремтять вуса. Він молився, щоб коти не запитали про сову. Йому забракло мужності поділитися страшною пересторогою від Зоряного Клану. Зірку затулило пташине крило, тож Клан заплатить найвищу ціну за цей великий світанок.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 1

Теплі промінчики сонця пробивалися крізь листяне шатро і вигравали на шубці Вогнесерда. Він припав нижче до землі, розуміючи, що його хутро відсвічуватиме бурштином серед буйної рослинності.

Лапа за лапою кіт пробирався крізь папороть. Він відчував запах здобичі, від якого аж слинки текли. Вогнесерд рухався дуже повільно, поки не побачив вгодовану пташку, яка сиділа і дзьобала щось серед папоротей.

Вогнесерд випустив кігті, відчуваючи, як у лапах поколює від передчуття здобичі. Він виголоднівся після досвітнього патруля і передобіддя, проведеного на полюванні. Зараз був саме пік сезону на здобич, час для Клану від’їдатися на лісових щедротах. І хоч від новолисту дощі майже не падали, в лісі просто кишіло їжею. Тепер, коли в таборі було вдосталь свіжини, Вогнесерд міг полювати і для себе. Він напружив м’язи, готуючись до стрибка.

Раптом сухий вітер доніс до нього інший запах. Вогнесерд роззявив рота і схилив голову. Птах, либонь, теж відчув запах, бо миттю підвів голову і зібрався вже розправити крила. Тільки було вже пізно. З хащ ожини на нього кинулась біла хутряна блискавка. Вогнесерд здивовано дивився, як молодий котик накинувся на розгублену пташку і пришпилив її до землі передніми лапами, перш ніж прикінчити швидким укусом.

Спокусливий запах свіжини залоскотав Вогнесердові ніздрі. Він підвівся і вийшов із підліску назустріч пухнастому білому котику.

— Гарна робота, Хмаролапе, — нявкнув Громовий воєвода. — Я до останнього не бачив, як ти підкрадаєшся.

— Ця дурноголова пташка теж не бачила, — крекнув Хмаролап, хвалькувато помахуючи хвостом.

У Вогнесерда напружились плечі. Хмаролап був його новаком і племінником. Вогнесерд мав навчити цього пухнастика всьго, щоб той став добрим вояком. Хмаролап, безсумнівно, чудовий мисливець, але воєвода ніяк не міг втовкмачити йому в голову, що потрібно бути хоч трохи скромнішим. Десь у глибині душі він іноді навіть сумнівався, чи зможе взагалі цей новак колись збагнути всю важливість вояцького правильника, усталені незліченними повнями звичаї та ритуали, які з покоління в покоління передавалися серед лісових котів.

Хмаролап народився в угіддях Двоногів від Вогнесердової сестри-кицюні, Принцеси, і потрапив до Громового Клану ще дрібним кошеням. Він на власному гіркому досвіді спізнав, що Клан не знає поваги до кицюнь. Вогнесерд і сам прожив свої перші шість повень серед Двоногів, і деякі Громові коти ніяк не давали йому забути, що він народжений не в лісі. Воєвода нетерпляче смикнув вухами. Він знав, що зробив усе можливе, аби довести свою відданість Клану, а от упертий Хмаролап — то інша справа. Якщо білошубий новак хоче одного дня здобутися на приязне ставлення від своїх побратимів із Клану, йому доведеться трохи збити із себе гонор.

— Можеш дякувати своїй швидкості, — зауважив Вогнесерд. — Ти ж підкрадався за вітром. Я тебе відчув, хай навіть і не побачив. І пташка так само.

Хмаролап спалахнув, наїжачивши довге біле хутро, і огризнувся:

— Я знаю, що стояв за вітром! Але ж цього дурного голуба все одно неважко було спіймати, відчув він там мене чи ні.

Молодий котик люто зиркнув на Вогнесерда, і виховник відчув, як його роздратування перетворюється на злість.

— Це горлиця, а не голуб! — кинув він. — А справжній вояк виказує більше пошани до здобичі, яка годує його Клан.

— Точняк! — відмахнувся Хмаролап. — Я щось не бачив, щоб Шиполап виказував особливу повагу білці, яку вчора притягнув до табору. За його словами, вона була настільки прибацана, що і кошеня її б упіймало.

— Шиполап лише новак, — гаркнув Вогнесерд. — Йому, як і тобі, треба ще багато чого навчитися.

— Але ж я її спіймав, хіба ні? — буркнув Хмаролап і сердито поштурхав виховника лапою.

— Вояцьке життя — це тобі не тільки голубів ловити!

— Я швидший за Яснолапку і сильніший за Шиполапа, — ще дужче завівся білий котик. — Що ти ще від мене хочеш?

— Зате вони добре знають, що вояк ніколи на нападатиме на здобич, якщо вітер дме йому в спину! — Вогнесерд розумів, що не повинен дозволяти новаку втягувати себе в суперечку, але впертість малого лютила його гірше, ніж шпичка у вусі.

— Теж мені. Ти, може, і стояв собі проти вітру, як хороший воячок, але я того голуба схопив першим! — голос Хмаролапа зірвався на люте підвивання.

— Затихни, — шикнув Вогнесерд, зненацька відволікаючись.

Він підвів голову і принюхався до повітря. У лісі було напрочуд тихо, і тільки гучний нявкіт Хмаролапа надто вже голосно відлунив поміж дерев.

— У чому річ? — роззирався Хмаролап. — Я нічого не відчуваю.

— Я теж, — зауважив воєвода.

— То що тебе хвилює?

— Тигрокіготь, — задумливо відповів Вогнесерд.

Цей темний смугастий вояк зринав у снах Вогнесерда, відколи Синьозірка вигнала його із Клану чверть повні тому. Тигрокіготь спробував убити провідницю Громового Клану, але Вогнесерд спинив колишнього воєводу і викрив його довго приховувану зраду перед усім Кланом. Звідтоді від Тигрокігтя не було ні слуху ні духу, та Вогнесерд відчував крижані пазурі жаху, які стискали його серце просто зараз, коли він вслухався в лісову тишу. Ліс, здавалося, також вслухався, затамувавши подих, а в голові вояка відлунили прощальні слова Тигрокігтя: «Тримай оченята розплющеними, Вогнесерде. Вуха тримай нашорошеними. Постійно озирайся. Тому що одного дня я тебе знайду, і стане з тебе вороняче їдло».

Тишу порушив Хмаролап.

— Що б Тигрокіготь мав тут робити? — форкнув він. — Синьозірка ж його вигнала!

— Так, — погодився Вогнесерд. — І Зореклан його знає, куди він пішов. Але Тигрокіготь чітко дав зрозуміти, що це ми не востаннє його бачимо!

— Я цього зрадника не боюсь.

— А мав би! — прошипів кіт. — Тигрокіготь знає ці ліси, як ніхто у Громовому Клані. І розірве тебе на шмаття, якщо йому випаде нагода.

Хмаролап знову форкнув і обійшов свою здобич.

— З тобою геть нецікаво, відколи Синьозірка зробила тебе воєводою. Я тут не просто так валандаюся, якщо ти раптом надумав убити цілий ранок, лякаючи мене байками для ясел. Я тут наче як полюю для старійшин, — і новак чкурнув у хащі ожини, полишивши на землі мертву горлицю.

— Хмаролапе, повернися! — люто крикнув Вогнесерд. Тоді похитав головою. — А Тигрокіготь його забери, цього ідіота з мишачими мізками! — пробурмотів він уже сам до себе.

Помахуючи хвостом, воєвода підняв горличку і замислився, чи варто нести її до табору замість Хмаролапа. «Вояк повинен сам відповідати за власну здобич», — вирішив він і поклав пташку на густу трав’яну ковдру. Тоді підійшов ближче і пригладив над нею зелень, щоб заховати тлусту горлицю. Вогнесерд хотів би мати хоч якусь певність, що Хмаролап повернеться і забере-таки цю здобич до решти, яку він має наловити для голодних старійшин. «Якщо він її раптом не принесе, то хай походить голодний, аж поки схаменеться», — вирішив воєвода. Його новаку потрібно втовкмачувати це в голову навіть під час зеленлисту: здобич не можна марнувати.

Сонце підбилося вище, підсушуючи землю і висмоктуючи вологу з листя на деревах. Вогнесерд нашорошив вуха. Ліс і досі був моторошно тихий, усі його створіння ховалися в норах, аж поки вечірня тінь не принесе полегшення після щоденної виснажливої спеки. Цей спокій дратував його, а в животі неприємно лоскотали сумніви. Мабуть, варто-таки піти і знайти Хмаролапа.

«Ти ж намагався попередити його про Тигрокігтя!» — Вогнесерд почув, як у голові лунає голос його найкращого друга Сіросмуга, і аж здригнувся від щемких спогадів, що заполонили його свідомість. Саме це дослівно йому і сказав би колишній Громовий вояк. Вони разом тренувалися в новацтві, билися пліч-о-пліч, аж поки їх не розлучило горе. Друг закохався в кицю з іншого Клану, та якби Срібнострумка не померла, приводячи у цей світ кошенят, Сіросмуг, можливо, і досі був би Громовим котом. У Вогнесерда перед очима знову постала картина прощання: ось його товариш несе своїх двох кошенят, віддає малих і сам іде до Річкового Клану, до якого належала їхня померла мама. Воєвода понурив плечі. Йому не вистачало компанії Сіросмуга і тихих, спокійних розмов, які вони щодня провадили. Він так добре знав свого старого друга, що без жодних проблем міг передбачити його відповідь.

Вогнесерд смикнув вухами, відганяючи спогади. Час було повертатися до табору. Тепер він був воєводою Громового Клану, то ж треба було ще організувати мисливські виправи та патрулі. Доведеться Хмаролапові самому про себе подбати.

Земля під лапами була геть суха на всьому шляху аж до гребеня схилу, за яким унизу лежав табір. Вогнесерд на мить спинився, щоб насолодитися легеньким уколом гордощів, який відчував щоразу, повертаючись до свого лісового дому. Кошеням він жив серед Двоногів, але ще від першого свого візиту до лісу знав, що насправді його дім тут.

Унизу, серед густих хащ ожини, ховався табір Громового Клану. Спустившись крутосхилом, Вогнесерд рушив добре второваною стежкою крізь тунель у папоротях.

Світло-сіра кицька Верболоза лежала при вході до ясел, вигріваючи свій уже чималий живіт під сонячним промінням. Ще донедавна вона жила у вояцькому кублі, а зараз мешкала в яслах з іншими королевами, очікуючи свого першого приплоду.

Поруч із нею Ряболиця ніжно вмивала двох своїх кошенят, які борюкалися на твердій землі, здіймаючи невеличкі хмарки пилюки. То були Хмаролапові молочні родичі. Коли Вогнесерд привів первістка своєї сестри до Клану, Ряболиця погодилась вигодувати безпомічне кошеня. Хмаролап нещодавно став новаком, а тепер уже і власні кошенята Ряболиці невдовзі мали покинути ясла.

Гул голосів привернув погляд Вогнесерда до Високого Каменя, який стояв на чільному місці терену. Троє вояків про щось розмовляли в тіні каменя, з якого Синьозірка, провідниця Громового Клану, зазвичай зверталася до своїх котів. Вогнесерд упізнав шубку Темносмуга, невеличку постать Вітрогона і сніжно-білу голову Білошторма.

Воєвода поволі рушив до них твердою спеченою землею, а тим часом понад усіма голосами пролунав вигук Темносмуга:

— То хто ж поведе патруль у сонцепік?

— Вогнесерд сам вирішить, коли повернеться з полювання, — спокійно відповів Білошторм. Старший вояк вперто не давав Темносмугові себе спровокувати ворожим тоном.

— Він мав би вже повернутися, — поскаржився Порохошуб, темно-бурий смугастий кіт, який був новаком у той же час, що й Вогнесерд.

— А я і повернувся, — оголосив воєвода. Він проштовхався поміж вояками та сів поруч із Білоштормом.

— Ну, якщо вже ти тут, можливо, скажеш, хто поведе патруль? — нявкнув Темносмуг, звернувши на Вогнесерда погляд своїх холодних очей.

Вогнесердові раптом стало парко, незважаючи на те, що він стояв у прохолодній тіні Високого Каменя. Темносмуг як ніхто був близький до Тигрокігтя, тож Вогнесерд не міг не перейматися його відданістю Клану. І байдуже, що Темносмуг вирішив зостатися, коли його старого навчителя вигнали.

— Патруль поведе Довгохвіст, — нявкнув воєвода.

Темносмуг поволі перевів погляд із Вогнесерда на Білошторма, його вуса посмикувались, а очі глумливо поблискували. Рудий кіт проковтнув клубок, гадаючи, що ж він сказав не те.

— Гм, Довгохвіст зараз на тренуванні зі своїм учнем, — трохи стушувавшись, пояснив Вітрогон.

— Їх із Прудколапом до вечора не буде, пам’ятаєш? — глузливо озвався Порохошуб.

Вогнесерд скреготнув зубами і подумав: «Я ж мав би це знати!»

— Тоді Вітрогон. Можеш взяти Орлякошуба і Порохошуба.

— Та Орлякошуб нізащо за нами не вженеться, — нявкнув Порохошуб. — Він ще досі кульгає після битви з волоцюгами.

— Добре, добре, — Вогнесерд намагався притлумити хвилювання, але не міг відкараскатись від думки, що просто називає імена навмання. — Орлякошуб тоді рушить на полювання з Мишошубкою і… і…

— Я пішла б із ними пополювати, — запропонувала Піскошторма.

Вогнесерд із вдячністю підморгнув руденькій киці та продовжив:

— …і Піскошторма.

— А як щодо патруля? Скоро вже сонцепік мине, якщо не вирішиш! — нявкнув Темносмуг.

— Можеш піти удвох із Вітрогоном, — огризнувся Вогнесерд.

— А вечірній патруль? — м’яко запитала Мишошубка. Вогнесерд озирнувся на брунатну кицю і раптом відчув, що в його голові порожнісінько.

Позаду хрипко озвався Білошторм.

— Я повів би вечірній патруль, — нявкнув він. — Як гадаєш, Довгохвіст із Прудколапом захочуть піти зі мною, коли повернуться?

— Так, звісно, — Вогнесерд роззирнувся серед побратимів, які пильно дивились на нього, і радо побачив, що всі вони наче вдоволені.

Коти розійшлися, залишивши Вогнесерда наодинці з Білоштормом.

— Дякую, — нявкнув воєвода, схиливши голову перед досвідченим вояком. — Гадаю, патрулі треба було розпланувати заздалегідь.

— Стане легше, — казав Білошторм. — Просто ми всі надто призвичаїлися до того, що Тигрокіготь завжди нами командував.

Вогнесерд глянув убік, і йому на серці похололо.

— Та ще й вояки зараз трохи різкіші, ніж зазвичай, — провадив Білошторм. — Зрада Тигрокігтя вразила весь Клан.

Вогнесерд глянув на білого вояка і зрозумів, що Білошторм просто намагається його підбадьорити. Нелегко було забути, наскільки глибоко вчинки Тигрокігтя вразили решту Клану. Вогнесерд уже давно знав, що жага до влади підштовхнула колишнього воєводу до брехні та вбивства. Проте іншим котам, здається, важко було повірити, що безстрашний вояк наважився виступити проти рідного Клану. Слова Білошторма надали Вогнесердові ще більшої впевненості в тому, що він нізащо не зрадить свій Клан. Навіть якщо і буде мати такий непохитний авторитет, як у Тигрокігтя.

Його думки перебив голос Білошторма:

— Мушу піти побачити Ряболицю. Вона казала, що хоче про дещо зі мною поговорити, — білий кіт схилив голову. Такий шанобливий жест із боку старшого вояка заскочив Вогнесерда зненацька, і він незграбно кивнув у відповідь.

Спостерігаючи, як Білошторм іде геть, воєвода відчув, що в животі вже бурчить від голоду, і миттю подумав про соковиту горлицю, яку спіймав Хмаролап. Біло-руденька учениця Білошторма, Яснолапка, сиділа біля виходу з новацького кубла. Вогнесерд вирішив поцікавитися, чи принесла вона старійшинам свіжини. Він підійшов до старого трухлявого пня, біля якого вмивалася новачка. Кицька підвела голову і нявкнула:

— Привіт, Вогнесерде.

— Привіт, Яснолапко. Полювала? — запитав воєвода.

— Так, — радісно дивлячись на нього, відповіла Яснолапка. — Оце вперше Білошторм відпустив мене саму.

— Багато наловила?

Новачка сором’язливо опустила погляд.

— Двох горобців і білочку.

— То ти молодець, — муркнув Вогнесерд. — Закладаюся, Білошторм зрадів.

Яснолапка кивнула.

— Ти одразу віднесла їх старійшинам?

— Так, — кицька раптом стурбувалася. — Я ж так і мала зробити? — збентежено нявкнула вона.

— Звісно, ти молодець, — запевнив її Вогнесерд.

Якби ж то його учень був так само відповідальний! Хмаролап уже мав би повернутися. Старійшинам, щоб наїстися, знадобиться більше здобичі, ніж пара горобців та білка. Він вирішив навідати старих котів та заразом перевірити, чи не надто їх діймає сезонна спека. Підійшовши до поваленого дуба, де старійшини облаштували собі гніздо, воєвода почув голоси, що долинали з-за голого гілля.

— Верболоза вже скоро народить, — то була Крапохвістка. Найстаріша королева в яслах виховувала єдине кошеня, яке, перехворівши на білий кашлюк, було надто слабеньке і дрібне на свій вік.

— Нові кошенята — це завжди добрий знак, — промуркотіла Одноока.

— Ох, хоч би вже Зореклан дійсно дав нам якийсь добрий знак, — похмуро промурмотів Дрібновух.

— Ти ніяк не заспокоїшся з ритуалом, правда? — крекнув Плямошкур. Вогнесерд міг уявити, як старійшина роздратовано пряде вухами.

— З чим? — нявкнула Одноока.

— Із церемонією назовництва воєводи Клану, — гучно пояснив Плямошкур. — Знаєш, коли Тигрокігтя вигнали чверть повні тому.

— У мене вуха заслабли, а не мізки! — огризнулася Одноока. Вона повела далі, а інші коти мовчки слухали. Однооку шанували за мудрість, незважаючи навіть на її паскудний характер. — Не думаю, що Зореклан покарає нас просто через те, що Синьозірка не назвала нового воєводу до місяцепіку. Обставини були вельми незвичні.

— І від цього все тільки гірше! — завівся Плямошкур. — Що Зореклан подумає про Клан, в якому спершу воєвода виступає проти громади, а потім нового воєводу проголошують після місяцепіку? Наче мало того, що наші коти забули про відданість Клану, так ми навіть про церемонії подбати не можемо.

Вогнесерд відчув, як легкий холодок побіг униз спиною. Коли Синьозірка дізналася про зраду Тигрокігтя і вигнала його із Клану, вона була надто розбита, щоб дбати ще й про ритуали. Вогнесерда призначили воєводою аж наступного дня, і чимало котів сприйняли це за лихе знамення.

— Вогнесердове назовництво порушило наш ритуал уперше за весь час, що я можу пригадати, — замогильним голосом нявкнув Дрібновух. — Я дуже не хочу цього казати, але ніяк не позбудуся думки, що його воєводство буде темною добою для Громового Клану.

Плямошкур нявкнув на знак згоди, і Вогнесерд відчув, як гучно калатає його серце, чекаючи, що ось Одноока погамує їхні страхи своїми мудрими словами. Але цього разу вона змовчала. Високо вгорі палюче сонце сяяло серед ясного блакитного неба, але воєвода Громового Клану почувався так, наче холод проймає його до кісток.

Він повернув від кубла старійшин, не наважуючись зараз дивитися їм у вічі, та стривожено побрів до краю галявини. Наблизившись до ясел, Вогнесерд спинився і втупився в землю, замислившись про своє. Аж раптом його відволік якийсь раптовий порух біля входу. Кіт завмер. Серце його закалатало, коли він упізнав погляд бурштинових очей Тигрокігтя. Переляканий цією появою, Вогнесерд заплющив очі. І тільки тоді збагнув, що весь цей час дивився не на свого лютого ворога, а тільки на Ожинка — Тигрокігтевого сина.

Ця книга належить Видавництво «АССА», м.Харків.

Розділ 2

Вогнесерд помітив перелив блідо-бурштинового хутра і побачив, як Злотоквітка вилізла з ясел услід за темним смугастим котиком. У зубах вона тримала світло-руде кошеня, яке потім поставила на землю біля Ожинка. Вогнесерд одразу ж збагнув, що Злотоквітка бачила його реакцію. Руда королева обгорнула хвіст навколо кошеняток, немов захищаючи їх. Вона високо підняла голову, всім своїм виглядом спонукаючи його щось сказати.

Вогнесерд почувався винним. Про що він думав? Він же воєвода Клану, врешті-решт! Треба заспокоїти Злотоквітку, запевнити, що про її кошенят турбуватимуться, що їх поважатимуть, як і всіх членів Громового Клану.

— Вони… кошенята твої гарно виглядають, — промурмотів Вогнесерд. Його шерсть усе одно зрадницьки здибилась на загривку, коли він побачив, як смугасте кошеня втупилося в нього своїми бурштиновими очима, такими схожими на люті очі Тигрокігтя.

Вогнесерд намагався не зважати на страх і лють, які мимоволі закипали в нього всередині, змушуючи інстинктивно оголювати кігті та припадати нижче до твердої землі. «То Тигрокіготь зрадив Громовий Клан, — сказав він собі,— а не цей малюк».

— Маленька Вохронька щойно вперше вибралася з ясел, — пояснила йому Злотоквітка. Вона стурбовано дивилась на кошеня.

— Вони швидко ростуть, — промурмотів Вогнесерд.

Злотоквітка схилилась і лизнула голівку кожному зі своїх кошенят, а тоді підійшла до воєводи.

— Я розумію, як ти почуваєшся, — тихенько нявкнула вона. — Твої очі завжди показують, що в тебе на душі. Але це мої кошенята, і я захищатиму їх, якщо доведеться.

У жовтій глибині очей королеви Вогнесерд побачив усю силу її почуттів.

— Я боюся за них, Вогнесерде, — провадила вона. — Клан ніколи не пробачить Тигрокігтя — і не варто. Але Ожинко та Вохронька нічим не завинили, і я не дозволю карати їх за провину Тигрокігтя. Я не збираюся розповідати їм, ким був їхній батько — скажу просто, що він був хоробрий та могутній вояк.

Вогнесерд не міг не поспівчувати стривоженій королеві.

— Тут вони будуть у безпеці, — пообіцяв він.

Проте від погляду Ожинка кіт ще довго відчував неприємне поколювання в лапах, навіть коли Злотоквітка пішла геть.

Позаду нього з ясел виліз Білошторм.

— Ряболиця каже, що її кошенята вже готові тренуватися, — сказав він Вогнесердові.

— А Синьозірка знає?

Білий вояк похитав головою.

— Ряболиця хотіла сказати їй особисто, але провідниця вже кілька днів не заходила до ясел.

Вогнесерд спохмурнів. Синьозірка зазвичай цікавилась найдрібнішими аспектами життя Клану, особливо справами ясел. Усі знали, наскільки Громовому Кланові важливо мати гарних, здорових кошенят.

— Але воно, мабуть, і не дивно, — продовжив Білошторм. — Вона й досі оклигує від ран після тієї битви з волоцюгами.

— То я піду розповім? — запропонував Вогнесерд.

— Так. Гарні новини їй не завадять, — зауважив Білошторм.

Тут Вогнесерд збагнув, що білий вояк нітрохи не менше за нього переймається здоров’ям провідниці.

— Аж ніяк не завадять, — погодився він. — Скільки ж повень минуло, відколи у Громового Клану востаннє було так багато новаків.

— До речі, про новаків, — нявкнув Білошторм, і його очі раптово спалахнули. — Де це Хмаролап? Я думав, він полює для старійшин.

Вогнесерд винувато відвів погляд.

— Ем… так, полює. Не знаю, де це він так довго.

Білошторм підняв свою масивну лапу і замислено її лизнув.

— У лісі нині вже не так безпечно, як було колись, — промурмотів він, наче міг читати стривожені думки Вогнесерда. — Не забувай, що Вітряний та Тіньовий Клани досі лихі на нас за те, що ми тоді надали прихисток Хвостоломові. Вони не знають іще, що він помер, і можуть знову напасти.

Хвостолом колись був провідником Тіньового Клану. Він мало не знищив усі інші Клани лісу, одержимий прагненням загарбати якомога більше земель. Громовий Клан допоміг вигнати Хвостолома геть, однак згодом надав йому притулок — тоді вже сліпому та безпорадному. Це милосердне рішення не надто сподобалось його колишнім ворогам.

Вогнесерд знав, що Білошторм лише застерігає його, до того ж так делікатно, як лише може — вояк і словом не обмовився про Тигрокігтя, який і досі може бути десь поблизу. Але відчуваючи провину через те, що дозволив Хмаролапові рушити на полювання самому, воєвода все одно спробував виправдати себе.

— Ти ж дозволив Яснолапці полювати самій, — огризнувся він.

— Так. Я сказав їй не заходити за кручу і повернутися до сонцепіку, — Білошторм говорив спокійно, проте перестав вилизувати лапу і стурбовано глянув на Вогнесерда. — Сподіваюся, Хмаролапа не занесло кудись далеко від табору.

Рудий кіт відвів погляд.

— Піду-но скажу Синьозірці, що кошенята вже готові до тренувань.

— Добра думка, — відповів Білошторм. — Я поведу Яснолапку на тренування. Полює вона добре, але бойові вмілості їй варто би покращити.

Подумки лаючи Хмаролапа, Вогнесерд побрів до Високого Каменя. Всівшись уже під кублом Синьозірки, він похапцем помив вушка і відігнав думки про малого, перш ніж гукнути провідницю. Зсередини кубла пролунало лагідно: «Заходь», і Вогнесерд поволі увійшов.

У невеличкій печері, вимитій прадавнім струмком у підніжжі Високого Каменя, було прохолодно. Від сонця, що пробивалося крізь лишайник, стіни печери наче світилися теплом. Синьозірка сиділа у своєму гнізді, ніби качка на яйцях. Її довге хутро скуйовдилося і забруднилося. «Можливо, її рани досі надто болючі, щоб їх ретельно вимити», — подумав Вогнесерд. І тут же сам перед собою стушувався, на мить подумавши про інший варіант — його провідниця не хотіла більше дбати про себе.

Проте стурбованість, яку він бачив у очах Білошторма, передалась і йому. Вогнесерд не міг не помітити, як схудла Синьозірка. Він пригадав напівз’їдену пташку, яку провідниця залишила вчора. А після вечері вона просто повернулася до кубла і навіть не поділилася язиками з іншими вояками, як то було заведено.

Синьозірка глянула на Вогнесерда, коли той увійшов, і він з радістю помітив у її очах бліду іскорку цікавості.

— Вогнесерде, — вона зітхнула і підвела голову.

Провідниця сиділа, піднявши голову з тою гідністю, за яку вона сподобалась Вогнесердові, ще коли вони вперше зустрілися в лісі біля дому його Двоногів. Саме Синьозірка запросила рудого котика до Клану, і завдяки її вірі в нього між ними усталився особливий зв’язок.

— Синьозірко, — почав він, шанобливо схиливши голову. — Білошторм нині був у яслах. Ряболиця каже, що її кошенята вже готові до новацтва.

Синьозірка повільно примружила очі.

— Уже? — промурмотіла вона.

Вогнесерд чекав, що ось провідниця негайно почне віддавати розпорядження з приводу церемонії назовництва. Але сіра кішка просто дивилася на нього.

— Ем… кого ти хочеш дати їм у виховники? — несміливо запитав він.

— Виховники, — глухо відлунила Синьозірка.

Воєвода відчув, як його шерсть від хвилювання стає дибки. Але раптом очі провідниці спалахнули.

— Чи ж є хтось, кому ми можемо довірити цих безневинних кошенят? — кинула вона.

Вогнесерд здригнувся, надто вражений, щоб відповісти.

— А ти міг би їх узяти? — запитала Синьозірка. — Або Сіросмуг?

Вогнесерд похитав головою, намагаючись відігнати тривогу, яка шпигала його отруйною гадюкою. Чи ж Синьозірка забула, що Сіросмуг більше не належить до Громового Клану?

— Я… я вже маю Хмаролапа. А Сіросмуг… — слова застрягали у нього в горлі. Він трохи перевів подих і почав спочатку. — Синьозірко, єдиним вояком, якому нізащо не можна було б довірити кошенят, був Тигрокіготь, а він пішов у вигнання, пригадуєш? Будь-хто з Громових вояків стане добрим виховником для кошенят Ряболиці.

Воєвода намагався побачити на обличчі Синьозірки бодай якусь реакцію, але вона все так само дивилася на долівку.

— Ряболиця сподівається якомога швидше провести церемонію назовництва, — вперто продовжував він. — Її кошенята вже більш ніж готові. Хмаролап практично їхній ровесник, але він уже півповні як новак.

Вогнесерд схилився вперед, чекаючи на відповідь Синьозірки. Що ж, вона принаймні скупо кивнула головою і звела на нього погляд. Він не без полегшення побачив, що її плечі розслабились. І хоча погляд провідниці досі був відсутній та холодний, все ж тепер у ньому відчувалося на крихту більше тепла.

— Ми проведемо церемонію назовництва ввечері, перш ніж поїсти, — нявкнула вона таким тоном, наче й сама в це не вірила.

— То кого ти даси їм у виховники? — обережно запитав Вогнесерд. Він відчув холодок, який пробрав його до кінчика хвоста, коли Синьозірка знову заціпеніла і збентежено роззирнулася печерою.

— Сам вирішуй.

Її відповідь була ледь чутна, і Вогнесерд вирішив більше не тиснути на провідницю. Лише схилив голову і нявкнув перед тим, як вийти з кубла:

— Так, Синьозірко.

Воєвода на хвилинку присів у затінку Високого Каменя, щоб зібратися з думками. Зрада Тигрокігтя, либонь, вразила провідницю значно сильніше, аніж здавалося, адже зараз вона не довіряє взагалі нікому з вояків. Вогнесерд схилив голову і лизнув свої груди, намагаючись розворушитися. Минуло заледве чверть повні, відколи на табір напали волоцюги. «Синьозірка оклигає», — повторював він собі. А тим часом йому належало приховати її бентегу від інших котів. Якщо у Клані й без того було неспокійно, як казав Білошторм, то Синьозірка в такому стані тільки злякає їх усіх ще більше.

І досі напружений, Вогнесерд рушив до ясел.

— Привіт, Верболозо, — нявкнув він до королеви. Світло-сіра кицька відпочивала на боці біля хащ ожини, в яких лежали кошенята, насолоджуючись теплінню.

— Привіт, Вогнесерде. Як тобі воєводиться? — погляд очей королеви був лагідний, а голос товариський, не викличний.

— Гарно, — сказав Вогнесерд. А сам засмучено подумав: «Було б гарно, якби мій учень не був такою шпичкою в одному місці, або якби старійшини менше патякали про гнів Зореклану, або якби провідниця могла сама розібратися, кому слід тренувати кошенят Ряболиці».

— Рада це чути, — муркнула Верболоза і повернула голову, щоб помити спинку.

— Ряболиця десь тут? — запитав Вогнесерд.

— Усередині, — відірвавшись від свого заняття, нявкнула Верболоза.

— Дякую, — Вогнесерд пірнув до кубла в ожині. Усередині було напрочуд ясно. Сонячне світло лилося крізь прогалини у переплетених гілках, і це нагадало Вогнесердові, що треба буде підлатати дірки, перш ніж прилетять холодні вітри падолисту.

— Привіт, Ряболице, — нявкнув він. — Гарні новини! Синьозірка каже, що церемонія назовництва твоїх кошенят буде нині ввечері.

Ряболиця саме лежала на боці, по ній лазили двоє сірих кошенят.

— Ну то хвала Зореклану! — охнула вона, коли більше з кошенят, чиє хутро було поцятковане темними плямками, відштовхнулось від її боку і з силою вгатилося прямісінько в сестру. — А то ці двоє вже завеликі для ясел.

Кошенята переверталися по землі, поки не врізалися матері у спину і розпластались у хитросплетінні кінцівок. Ряболиця лагідно відвела малих убік і запитала:

— Ти вже знаєш, хто буде їхнім виховником?

Вогнесерд заздалегідь підготувався до цього питання.

— Синьозірка ще не вирішила, — відповів він. — Є якісь вояки, яким ти б віддала перевагу?

Ряболиця дуже здивувалась.

— Та ж Синьозірці краще знати, хай вона вирішує.

Вогнесерд, як і будь-який інший кіт, знав, що за традицією саме провідник Клану мав обирати виховників.

— Так, твоя правда, — сумовито нявкнув він.

Вітерець доніс до Вогнесерда запах Тигрокігтевого кошеняти, і його хутро наїжачилось.

— А де Злотоквітка? — трохи різкіше, ніж хотів, запитав він Ряболицю.

Очі королеви широко розплющились.

— Вона повела кошенят знайомитися зі старійшинами, — відповіла киця і примружилась. — Ти бачиш Тигрокігтя в його синові, правда ж?

Вогнесерд засоромлено кивнув.

— Він просто дуже схожий на батька, але на цьому все, — запевнила його Ряболиця. — Ожинок дуже ґречний з іншими кошенятами, а його самого сестра постійно ставить на місце!

— Ну то й добре, — Вогнесерд повернувся. — Побачимось на церемонії, — останню фразу він нявкнув, виходячи з ясел.

— Це означає, що Синьозірка вже вирішила, коли буде церемонія назовництва? — гукнула Верболоза навздогін.

— Так, — відповів він.

— А хто буде їхнім вих…?

Але Вогнесерд чкурнув геть, не дозволяючи собі почути решту її запитання. Новина про церемонію назовництва розлетілась табором, як лісова пожежа, і кожен кіт хотів знати, хто буде тренувати новаків. Це мусить вирішити Вогнесерд, але він і досі відчував запах Ожинка, а в голові паморочилося від темних думок, які розкрили над ним свої моторошні крила.

Інстинктивно воєвода рушив до папоротей, за якими ховалась галявина медикиць. Там була Попелюшка[1], новачка Жовтоіклої. Тепер, коли Сіросмуг вирішив жити з Річковим Кланом, Попелюшка була найближчим другом Вогнесерда. Він знав, що мила сіра киця здатна привести до ладу розбурхані та сплутані почуття, що нуртували зараз у його серці.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.