Анотація

Мартін МакДона — сучасний ірландський драматург і кінорежисер, п’єси якого ставлять провідні театри світу. Постановки неодноразово організовували і в Україні.

У п’єсі «Королева краси з Лінана» заторкнуто проблеми нерозуміння й непорозуміння між поколіннями батьків і дітей, де стара егоїстична матір тримає при собі все життя доньку, занапащаючи її особисте щастя, що зрештою скалічує долі усім.

У п’єсі «Людина-подушка» автор вдається до метафор, щоб окреслити проблему жорстокого поводження з дітьми й зображає варіанти того, до чого призводить скалічена з малих літ дитяча психіка, в якій дійсність вже неможливо відмежувати від вигадки.

А в п’єсі «Усікновення руки в Спокані» зображено чоловіка, який усе життя витратив на пошук того, що йому не потрібно й повернути це загалом не вдасться. Та найбільшим розчаруванням для нього стає те, що шукане завжди було з ним, а він цього не помітив.

Підтримка підготовки цієї публікації не означає, що Європейська комісія підтверджує її зміст, який відображає лише думки авторів і комісія не може нести відповідальність за будь-яке можливе використання цієї інформації.

Усі права застережені. Жодну частину цього видання не можна перевидавати, перекладати, зберігати в пошукових системах або передавати у будь-якій формі та будь-яким засобом (електронним, механічним, фотокопіюванням або іншим) без попередньої письмової згоди на це ТОВ «Видавництво Анетти Антоненко».

ISBN 978-617-7654-37-6

ISBN 978-617-7654-34-5

(Серія «Особливі прикмети»)

THE BEAUTY QUEEN OF LEENANE

Copyright © 1996, Martin McDonagh

THE PILLOWMAN Copyright

© 2003, Martin McDonagh

A BEHANDING IN SPOKANE Copyright

© 2011, Martin McDonagh

© Іван Рябчій, український переклад, 2019

© «Видавництво Анетти Антоненко», 2020

Мартін МакДона

Королева краси з Лінана. Людина-подушка. Усікновення руки в Спокані

Королева краси з Лінана

Дійові особи[1]:

МОРІН ФОЛАН, 40 років. Звичайна, худа.

МЕҐ ФОЛАН, її мати, 70 років. Огрядна, слаба.

ПАТО ДУЛІ, симпатичний місцевий житель, 40 років.

РЕЙ ДУЛІ, його брат, 20 років.

Місце дії: Лінан, містечко в Конемарі, графство Ґолвей.

Картина перша

Вітальня/кухня в сільській хаті на заході Ірландії. Вхідні двері — з лівого боку сцени, під задньою стіною — чорна старовинна кухонна плита [2] з ящиком торфу біля неї та кріслом-гойдалкою праворуч. На кухонній частині сцени є двері в задній стіні, які ведуть у невидимий нам коридор, а також новіша газова плита, раковина й кілька кухонних шаф, які огинають праву стіну. Над раковиною в правій стіні — вікно з широким підвіконням, яке виходить у поля, прямо посередині — обідній стіл з двома стільцями, ліворуч на підлозі — маленький телевізор. Є ще електричний чайник і радіоприймач на одній кухонній шафі, розп’яття і фотознімок братів Кеннеді, Джона та Роберта, в рамці на стіні над чорною плитою; важка чорна кочерга біля плити, та дешевого сувенірного вигляду вишиваний кухонний рушник, почеплений трохи далі вздовж задньої стіни, з написом «Устигни в рай на півгодини раніше, ніж диявол збагне, що ти вмер». Коли вистава починається, надворі йде сильний дощ. Меґ Фолан, огрядна жінка трохи за сімдесят, з короткою хімічною завивкою, злегка позіхаючи, сидить у кріслі-гойдалці й дивиться в порожнечу. Ліва рука в неї поморщена й дещо червоніша за праву. Вхідні двері відчиняються і її дочка Морін, звичайна, худа жінка років сорока, заходить з торбами покупок і заносить їх на кухню.

МЕҐ: Мокро, Морін?

МОРІН: Авжеж мокро.

МЕҐ: Ох-ох.

Морін знімає плаща, зітхає і починає розкладати куплене.

МЕҐ: Я собі зробила «Комплен»[3].

МОРІН: Бачиш, ти й сама можеш.

МЕҐ: Можу. (Пауза.) Але він вийшов з грудками, Морін.

МОРІН: Хіба я винна, що з грудками?

МЕҐ: Ні.

МОРІН: Напиши виробникові, що «Комплен» з грудками.

Пауза.

МЕҐ: Ти мені робиш «Комплен» гарний, однорідний. (Пауза.) Нема ні грудочки. Ані натяку на грудочку.

МОРІН: Ти погано перемішуєш, коли робиш.

МЕҐ: Я добре перемішала і все одно були грудки.

МОРІН: Може, воду дуже швидко вливаєш. На коробці написано, що треба лити потрошку.

МЕҐ: Мм.

МОРІН: От у чому твоя помилка. Увечері зроби сама ще раз і побачиш.

МЕҐ: Мм. (Пауза.) Я боюся окропу. Боюся, що ошпарюся.

Морін кидає на неї швидкий погляд.

МЕҐ: Я чесно боюся, Морін. Боюся, що рука затрясеться і я обіллюсь. А тебе вдома немає — і що мені тоді робити?

МОРІН: Це в тебе просто іпохондрія.

МЕҐ: Я, ошпарена, вже валялася на підлозі — і ніяка це не іпохондрія.

МОРІН: Іпохондрія, всі це знають. Ти цілком здорова.

МЕҐ: Тобто в мене нема інфекції сечового міхура, а є тільки іпохондрія?

МОРІН: Не розумію, як інфекція сечового міхура заважає тобі розколотити «Комплен», чи хоч трошки прибрати в домі, коли мене немає. Ти від цього не вмреш.

Пауза.

МЕҐ: У мене спина болить.

МОРІН: Спина в тебе болить.

МЕҐ: І рука болить. (Меґ на секунду піднімає поморщену руку.)

МОРІН (тихо): Гадство... (Роздратовано.) Я зроблю тобі «Комплен», якщо тобі самій це так важко! Робитиму хоч до другого пришестя! Тільки одне тебе спитаю. Чи Аннет або Марґо приходять робити тобі «Комплен», чи купують вони тобі твою улюблену тріску в голландському соусі хоч би раз на тиждень?

МЕҐ: Ні.

МОРІН: Отож бо й воно, що ні. І не тягнуть торби з продуктами на нашу гору. А ти цього не цінуєш.

МЕҐ: Морін, я ціную.

МОРІН: Не цінуєш.

МЕҐ: Я сама розколочу собі ще один «Комплен», тільки тепер добре розмішаю.

МОРІН: Ой, яке там «сама», забудь. Це ж я тут повинна все робити, один «Комплен» на додачу нічого не змінить. Я ж тут... я тут задрипана служниця та й більше ніхто!

МЕҐ: Морін, ти не служниця.

Морін грюкає дверцятами шафочок, закінчивши розкладання покупок, з гуркотом відсовує стільця й сідає за стіл. Пауза.

МЕҐ: Морін, вівсяночки... Я ще не їла. Приготуєш? Ні, не зараз, Морін, відпочинь.

Морін, однак, уже схопилася, сердито потупала на кухню й з усім можливим шумом почала варити вівсянку. Пауза.

МЕҐ: Може, послухаємо радіо?

Морін люто стукає пальцем по кнопці радіо. Воно раз-двічі хрипить, потім крізь статичні завади голосно лине гугнявий чоловічий спів ґельською мовою. Пауза.

МЕҐ: Аннет і Марґо замовили для нас пісню, а ми її й досі не чули. Цікаво, чого така затримка?

МОРІН: Якщо вони її взагалі замовляли. То вони тільки сказали, що замовили. (Морін принюхується над раковиною, потім обертається до Меґ.) Здається мені, що з раковини знову смердить.

МЕҐ (виправдовуючись): Ні.

МОРІН: Сподіваюся, що таки ні.

МЕҐ: Морін, не смердить. Клянуся.

Морін повертається до каші. Пауза.

МЕҐ: Морін, радіо не дуже голосно?

МОРІН: А що, тобі голосно?

Морін сердито вимикає радіо. Пауза.

МЕҐ: Усе одно по ньому нічого нема. Якийсь тип співає нісенітниці.

МОРІН: Ти ж сама захотіла настроїти на цю станцію.

МЕҐ: Тільки заради ірландської музики й отого, як ти там на нього кажеш.

МОРІН: Пізно тепер жалітися.

МЕҐ: Я ж не заради цих нісенітниць хотіла настроїти.

Пауза.

МОРІН: Це не нісенітниці. Це ірландська мова.

МЕҐ: Мені воно як нісенітниці. Чого б їм не говорити англійською, як люди?

МОРІН: А чого це їм говорити англійською?

МЕҐ: Щоб знати, що вони кажуть.

МОРІН: Ти в якій країні живеш?

МЕҐ: Га?

МОРІН: Ти в якій країні живеш?

МЕҐ: У Ґолвеї.

МОРІН: Ґолвей — графство, а я питаю про країну.

МЕҐ: О-о...

МОРІН: Ти в Ірландії живеш!

МЕҐ: В Ірландії.

МОРІН: То чого ж це в Ірландії мають говорити англійською?

МЕҐ: Я не знаю, чого.

МОРІН: В Ірландії треба розмовляти ірландською.

МЕҐ: Отож.

МОРІН: Га?

МЕҐ: Га?

МОРІН: «Говорити англійською в Ірландії».

Пауза.

МЕҐ: От тільки де ти зі своєю ірландською знайдеш роботу в Англії? Ніде.

МОРІН: От у цьому і вся суть.

МЕҐ: У цьому, Морін?

МОРІН: Якби англійці не відібрали в нас нашу мову, нашу землю, і наше Бог-знає-що, то хіба ми мусили б їздити до них випрошувати роботу й милостиню?

МЕҐ: Думаю, саме в цьому вся суть.

МОРІН: Бо вона саме в цьому.

МЕҐ: Америки це теж стосується.

МОРІН: Що «Америки теж стосується»?

МЕҐ: Якби тобі довелося просити милостиню в Америці, то ірландська мова теж тобі не пригодилась би. Просила б англійською!

МОРІН: Хіба це не та сама причина?

МЕҐ: Я не знаю, та чи не та.

МОРІН: Виховувати в дітей думку, що все, на що вони здатні — випрошувати милостиню в англійців і янкі. Оце і є самісінька суть і причина всього.

МЕҐ: Може, й так.

МОРІН: Авжеж так, бо це правда.

Пауза.

МЕҐ: Якби мені довелося просити милостиню, то вже краще в Америці, ніж в Англії, бо в Америці хоч сонця більше. (Пауза.) Чи це тільки так кажуть, що там краща погода? Морін, може, це брехня?

Морін ляпає вівсянки на тарілку й подає Меґ; одночасно говорить.

МОРІН: Ти стара й дурна, сама не тямиш, що мелеш. Закрий рота і їж свою вівсянку.

Морін іде назад мити в раковині каструлю. Меґ кидає погляд на вівсянку й звертається до Морін.

МЕҐ: Ти забула дати мені чаю!

Морін хапається за краї раковини, нагинає голову, роздратована, потім тихо, помітно стримуючись, набирає в чайник води, щоб зварити матері чаю.

Пауза.

Меґ поволі їсть і говорить.

МЕҐ: Морін, ти, як їздиш, нікого не зустрічаєш? (Нема відповіді.) Ні, не в такий день, як сьогодні. (Пауза.) Але ж ти, Морін, ні з ким не вітаєшся, і це твоя біда. (Пауза.) Хоч з деякими людьми краще не вітатися. Один тип узяв і вбив бідну стару жінку в Дубліні — а він її навіть не знав. У новинах про це передавали, ти чула? (Пауза.) Задушив — а він її навіть не знав. З такими, як він, краще не говорити. Таких, як він, краще уникати.

Морін приносить Меґ чай, потім сідає за стіл.

МОРІН: А я б хотіла з таким познайомитися, і привести його додому — якщо він любить убивати старих жінок.

МЕҐ: Морін, негарно так говорити.

МОРІН: Негарно, кажеш?

Пауза.

МЕҐ: Чого б йому ото їхати сюди аж із Дубліна? Це йому не по дорозі.

МОРІН: Він би приїхав заради радості спілкування зі мною. А вбити тебе — це був би йому бонус.

МЕҐ: Тебе б він убив першу.

МОРІН: Я була б не проти, якби точно знала, що зразу після цього він замордує тебе. Порубає великою сокирою, відрубає твою дурну стару голову і наштрикне на кілок. Тоді я не проти бути першою. О, я тоді з радістю була б перша. Не колотила б більше «Комплену», не варила б вівсянки і не...

МЕҐ (перебиває, виставляючи чашку з чаєм): Морін, тут нема цукру, ти забула. Принеси цукру.

Морін якусь мить на неї дивиться, потім бере чай, несе до раковини і виливає, повертається до Меґ, хапає її недоїдену вівсянку, йде на кухню, вишкрябує кашу у відро, кладе миску в раковину і, з огидою глянувши на Меґ, виходить у коридор, зачинивши за собою двері. Меґ сердито витріщається в порожнечу.

Затемнення.

Картина друга

Меґ сидить за столом, дивиться на себе в дзеркальце. Кілька разів поправляє зачіску. Працює телевізор, показує старий австралійський серіал (конкретно — серіал «The Sullivans»). Лунає стук у вхідні двері, вона трохи лякається.

МЕҐ: Хто..? Морін. Ох-ох. Двері, Морін.

Меґ устає й човгає до кухонного вікна. Стук чути знову. Вона човгає назад до дверей.

МЕҐ: Хто там?

РЕЙ (не видно): Тітко, це Рей Дулі. Сусід через дорогу.

МЕҐ: Дулі?

РЕЙ: Рей Дулі, так, так. Ви мене знаєте.

МЕҐ: Це ти, виходить, з сім’ї Дулі?

РЕЙ: Так. Я Рей.

МЕҐ: О-о.

Пауза.

РЕЙ (роздратовано): То ви мені відчините, чи я балакатиму з дверима?

МЕҐ: Вона дає їсти курям. (Пауза.) Ти вже пішов?

РЕЙ: Пані, та відчиніть же двері! Я що, дарма теліпався сюди цілу милю?

МЕҐ: А що, не дарма?

РЕЙ: Ви ще й дражнитесь?

Меґ насилу відсовує засув, одчиняє двері. Заходить Рей Дулі, парубок років двадцяти.

РЕЙ: Дякую! Я вже думав, що ви мене продержите під дверима годину.

МЕҐ: О, то це ти.

РЕЙ: Та ясно, що я. Хто ж іще?

МЕҐ: Ти той Дулі, що в нього дядько.

РЕЙ: За двадцять років ви мене бачили мільйон разів. Так, я той Дулі, в якого дядько, і це саме дядько попросив мене до вас зайти.

Рей зупиняється і якусь мить дивиться телевізор.

МЕҐ: Морін біля курей.

РЕЙ: Ви казали, що Морін біля курей. Що по телевізору?

МЕҐ: Я жду, коли будуть новини.

РЕЙ: Довго вам ще ждати.

МЕҐ: Я розчісувалася.

РЕЙ: Це якийсь серіал.

МЕҐ: Я не знаю, який.

РЕЙ: У вас телевізор так добре показує.

МЕҐ: Середньо показує.

РЕЙ: Це австралійський серіал. Тепер усе тільки австралійське показують.

МЕҐ: Я не знаю, австралійське чи ні.

Меґ сідає в крісло-гойдалку.

МЕҐ: Морін біля курей.

РЕЙ: Ви вже тричі казали, що Морін біля курей. Хочете поставити рекорд світу в казанні «Морін біля курей»?

Пауза.

МЕҐ (збентежено): Дає їм їсти.

Рей якусь мить дивиться на неї, потім зітхає й визирає в кухонне вікно.

РЕЙ: Я не для того прителіпався по болоті аж сюди, щоб їй сказати, та й годі. Я наскрізь промок, поки виліз на цю вашу гору.

МЕҐ: Гора висока.

РЕЙ: Дуже висока.

МЕҐ: Крута.

РЕЙ: Точно, що крута. А де не крута, там болото.

МЕҐ: Болото й каміння.

РЕЙ: Болото й каміння, це точно. Ага. Як ви на неї щодня вилазите?

МЕҐ: Ми виїжджаємо.

РЕЙ: Ясно. (Пауза.) От через те і я хочу їздити. Запишусь на курси водіння. Куплю машину. (Пауза.) Не якусь там хорошу. Ненову, вживану.

МЕҐ: На якій уже хтось їздив.

РЕЙ: Хтось їздив, ага.

МЕҐ: Після когось.

РЕЙ: Отець Велш — чи Волш? — продає свою машину, тільки ж я буду як педик, якщо куплю машину у священика.

МЕҐ: Я отця Велша — чи Волша — не люблю.

РЕЙ: Він якось був тріснув Мартіна Генлона по голові — ні за що ні про що.

МЕҐ: Хай Бог милує!

РЕЙ: Ага. Хоч це нетипово для отця Велша. Отець Велш рідко вдається до насильства — як і більшість молодих священиків. То в основному старші священики люблять бити по голові. Я не знаю, чого. Мабуть, їх так виховали.

МЕҐ: У середу по телевізору показували одного священика, то від нього одна американка народила дитину!

РЕЙ: І що тут нового? Тепер таке щодня. Важко знайти священика, від якого не народила дитину американка. От якби він ударив ту дитину по голові, ото була б новина. От. По-любому. Ага. Що я говорив? А, так. Тітко, якщо я вам скажу, то ви перекажете Морін, чи краще буде записати?

МЕҐ: Я перекажу.

РЕЙ: Добре. Мій брат Пато запрошує вас на проводи нашого дядька. У «Ріордан-холі», в Караро.

МЕҐ: Твій брат уже вернувся?

РЕЙ: Вернувся.

МЕҐ: Вернувся з Англії?

РЕЙ: Вернувся з Англії, ага. Жив у Англії, то звідти й вернувся. А наш американський дядько після відпустки вертається додому в Бостон. І забирає з собою обох своїх гиденьких дочок. І оту Долорес, як-там-її, Гілі, чи Гулі. Через те в «Ріордан-холі» будуть прощальні гульки. Проведемо цих задавак. Хавчик буде на шару. І ото брат каже, щоб ви приїжджали. Чи тільки сама Морін, бо він знає, що ви не любите виходити з дому. У вас болить нога?

МЕҐ: Ні.

РЕЙ: О. А в кого болить нога?

МЕҐ: Не знаю. У мене інфекція сечового міхура.

РЕЙ: Мабуть, це я про міхур і думав. Добре, що ви сказали.

МЕҐ: У мене міхур.

РЕЙ: Я знаю, у вас міхур.

МЕҐ: І спина болить. І руку я обпекла.

РЕЙ: Так, так, так. Ну то ви ж їй перекажіть.

МЕҐ: Га?

РЕЙ: Не забудете їй переказати?

МЕҐ: Ні.

РЕЙ: То повторіть мені.

МЕҐ: Повторити тобі?

РЕЙ: Ага.

Довга пауза.

МЕҐ: Про ногу?

РЕЙ (сердито): Краще ото було з самого початку записати! Я так і знав! Купа часу пропало! (Хапає ручку й клапоть паперу, сідає за стіл і пише записку.) Що з дурною говорити!

МЕҐ: Раз ти вже тут — завари мені чаю, Пато. Е, Рею.

РЕЙ: Мене звати Рей! Пато — це мій брат!

МЕҐ: Я забула.

РЕЙ: З вами говорити — все одно, що з... з...

МЕҐ: Зі стіною.

РЕЙ: Зі стіною, це точно.

Пауза.

МЕҐ: Або супчику мені звари.

РЕЙ (закінчує писати і встає): Нате. Який іще суп? Ось записка. Покажете їй, як прийде. «Ріордан-хол» у Караро. Завтра, на сьому вечора. Безплатно. Добре?

МЕҐ: Добре, Рею. Ти й досі співаєш у хорі?

РЕЙ: Я не співаю в хорі. Уже десять років, як я не ходжу на співи.

МЕҐ: От же ж летить час.

РЕЙ: Коли мене почали цікавити дівчата, я перестав ходити на співи, бо в хорі нема дівчат, самі тільки гладкі, а яка з них користь? Ні. Я ходжу на дискотеки.

МЕҐ: Добре тобі.

РЕЙ: І чого це я тут стою, з вами балакаю? Записку лишив, можна йти.

МЕҐ: До побачення, Рею.

РЕЙ: До побачення, тітко.

МЕҐ: І зачиниш двері.

РЕЙ: Я завжди зачиняю двері.

Рей виходить і зачиняє за собою двері.

Меґ, коли Реєві кроки стихають, встає, читає записку на столі, йде до кухонного вікна, визирає надвір, потім знаходить сірники, повертається до стола, чиркає сірником, підпалює записку, несе її, палаючу, до чорної плити і туди вкидає. З-за вхідних дверей чути наближення кроків. Меґ метається до свого крісла-гойдалки й сідає якраз, як заходить Морін.

МЕҐ (нервово): Холодно, Морін?

МОРІН: Авжеж холодно.

МЕҐ: Ох-ох.

Меґ дивиться в телевізор, ніби захоплена дійством. Морін нюхає повітря, потім сідає за стіл і дивиться на Меґ.

МОРІН: Що ти дивишся?

МЕҐ: Не знаю, що я дивлюся. Жду новин та й годі.

МОРІН: О, ясно. (Пауза.) Ніхто не дзвонив, поки я виходила?

МЕҐ: Ніхто, Морін. Не дзвонили.

МОРІН: Не дзвонили.

МЕҐ: Ні. А хто міг дзвонити?

МОРІН: Та, мабуть, ніхто. (Пауза.) І ніхто не заходив?

МЕҐ: Ніхто, Морін. А хто до нас міг зайти?

МОРІН: Та, мабуть, ніхто.

Меґ кидає погляд на Морін, потім знову дивиться в телевізор. Морін устає, неспішно підходить до телевізора, ліниво вимикає його носком туфлі, так само неспішно йде на кухню, на ходу дивлячись на Меґ, вмикає електрочайник і спирається на кухонну шафочку, не зводячи очей з Меґ.

МЕҐ (нервово): Е, хіба що Рей Дулі пробігав.

МОРІН (знаючи): О, то вже Рей Дулі пробігав?

МЕҐ: Ага, пробігав. На ходу поздоровкався й побіг.

МОРІН: А ти ж казала, що нікого не було.

МЕҐ: Та нікого ж і не було, хіба що Рей Дулі пробігав.

МОРІН: Ага, ага, ага. Просунув голову в двері, щоб привітатися.

МЕҐ: Тільки поздоровкався та й годі. Такий чемний хлопець.

МОРІН: Ага. (Пауза.) І нічого не сказав?

МЕҐ: І нічого не сказав. А що таке молоде може сказати?

МОРІН: Та, мабуть, нічого.

МЕҐ: Отож. (Пауза.) Начебто казав, що думає купити машину.

МОРІН: Та ну?

МЕҐ: Ненову.

МОРІН: Угу?

МЕҐ: Щоб самому їздити.

МОРІН: Щоб самому їздити, ага.

МЕҐ: У отця Велша — чи Волша? Велша.

МОРІН: Велша.

МЕҐ: Велша.

Морін вимикає чайник, висипає в чашку пакетик «Комплену» й доливає води.

МОРІН: Я зроблю тобі «Комплену».

МЕҐ: Морін, хіба я не пила сьогодні «Комплену»? Пила.

МОРІН: Ще один не зашкодить.

МЕҐ (підозріливо): Мабуть, ні.

Морін, щоб охолодити, доливає в чашку води з-під крана, двічі крутнувши ложечкою, подає напій Меґ, потім нахиляється над столом, щоб дивитись, як та п’є. Меґ дивиться з огидою.

МЕҐ: Морін, грудочки.

МОРІН: Мамо, що тобі ті грудочки? Грудочки тільки на користь. У «Комплені» найсмачніше — це грудочки. Пий.

МЕҐ: А ложечку даси?

МОРІН: Нема ложечки. Для брехух у цьому домі ложечок немає. Ні однісінької. Пий, як є.

Меґ відсьорбує манюсінький ковточок.

МОРІН: Ану все пий!

МЕҐ: Морін, у мене шлунок маленький, більше не влазить.

МОРІН: Пий, я сказала! А брехати, що Рей Дулі не лишив записки, тобі влазить? Думаєш, я його не зустріла, коли він ішов назад? Брехуха ти стара. Ану випивай усе! І грудочки засмоктуй! А якщо не вип’єш, то я все, що залишиться, виллю тобі на голову! Ти знаєш, що я не жартую!

Меґ повільно випиває гидке вариво.

МОРІН: Доводиш мене? Знов лізеш у моє життя? Мало тобі, що вже двадцять років щодня наді мною збиткуєшся! Одного вільного вечора для мене пожаліла?

МЕҐ: Молоді дівчата не повинні волочитися з хлопцями!

МОРІН: Які молоді дівчата?! Мені сорок років! Допивай!

Меґ знову п’є.

МОРІН: «Молоді дівчата»! Нічого собі. А як Аннет чи Марґо повиходили б заміж, якби не зналися з хлопцями?

МЕҐ: Не знаю.

МОРІН: Пий!

МЕҐ: Не хочу вже, Морін.

МОРІН: А на голову хочеш?

Меґ знову п’є.

МОРІН: Я тобі так скажу — і про «молодих дівчат», і про «волочитися». Я за всі ці сорок років з двома чоловіками цілувалася — і більше нічого!

МЕҐ: Двоє чоловіків — це багато!

МОРІН: Допивай!

МЕҐ: Я допила!

Меґ віддає чашку. Морін її миє.

МЕҐ: Двоє мужчин — це дуже багато!

МОРІН: Це, може, тобі багато. Тобі. Не мені.

МЕҐ: Двоє мужчин — це страшне, як багато!

МОРІН: Думаєш, мені подобається з тобою тут стирчати? З тобою, старою, висхлою...

МЕҐ: Лярва!

Морін сміється.

МОРІН: «Лярва»? (Пауза.) Якби ж то. Якби ж то. (Пауза.) Іноді я мрію...

МЕҐ: Щоб нею бути?

МОРІН: Про щось інше! (Пауза. Тихо.) Про щось інше. Інакше, ніж оце все.

МЕҐ: Дивні ж у тебе мрії!

МОРІН: Анітрохи не дивні. Нічого в них дивного нема. (Пауза.) І це не єдина моя дивна мрія. Хочеш почути про ще одну?

МЕҐ: Не хочу.

МОРІН: Ще я часом мрію, що ти, вся в гарному, білому, лежиш у домовині, а я, вся в чорному, дивлюся на тебе, і біля мене стоїть хлопець, мене втішає, від нього пахне лосьйоном після бриття, рука в мене на талії. І хлопець мене питає, чи хочу я після похорону піти з ним посидіти в барі.

МЕҐ: І що ти кажеш?

МОРІН: Я кажу: «А давай підемо прямо зараз!».

МЕҐ: Як ти смієш!

МОРІН: Смію!

МЕҐ: На моєму похороні?

МОРІН: На твоєму похороні! Скоріше б він уже!

МЕҐ: Гарні ж у тебе мрії!

МОРІН: Знаю, що негарні, але що є, те є. А ще мрію про той день, коли повипускаю кишки з курей.

МЕҐ: Це дуже негарні мрії! Це жорстокі мрії.

МОРІН: Не знаю, жорстокі чи не жорстокі.

Пауза. Морін сидить за столом з пачкою печива в руках.

МОРІН: Але ти, мабуть, ніколи не вмреш. Сидітимеш тут вічно, на зло мені.

МЕҐ: І таки сидітиму вічно!

МОРІН: Знаю, що сидітимеш!

МЕҐ: На моєму похороні тобі буде сімдесят — скільки тоді мужиків буде в тебе на талії, га? Разом з їхніми лосьйонами?

МОРІН: Мабуть, жодного.

МЕҐ: Правильно, що жодного!

МОРІН: Еге ж. (Пауза.) Хочеш печива «Кімберлі»[4]?

МЕҐ: А пісочних пальчиків нема?

МОРІН: Нема, ти ж усі поїла. Як свиня.

МЕҐ: Ну то давай, яке є. Хоч я такого й не люблю. Це ж «Кімберлі»? І нащо ти його купуєш. «Кімберлі» — жахливе.

МОРІН: Нема мені що робити, тільки думати, як тобі з печивом догодити.

Морін дає Меґ печива. Меґ їсть.

МЕҐ: То ти завтра підеш?

МОРІН: Піду. (Пауза.) Хочеться побачити Пато. Я й не знала, що він приїхав.

МЕҐ: Там ще й оті американці завтра будуть.

МОРІН: То й що?

МЕҐ: Ти вчора казала, що терпіти не можеш американців. Ще й лаялася зі мною.

МОРІН: А тепер я зміню свою думку. Жінки мають таке право.

МЕҐ (тихо): Згадуєш права, коли тобі вигідно.

МОРІН: Мамо, не говори про те, чого не розумієш.

МЕҐ (насмішкувато хихикає; пауза): Мене теж запросили, якщо хочеш знати.

МОРІН (зі смішком): І ти поїдеш?

МЕҐ: Припускаю, що ні.

МОРІН: Правильно припускаєш. Спатимеш удома без задніх ніг.

МЕҐ: Я просто кажу.

МОРІН: Ну то не кажи. (Пауза.) Думаю, трохи згодом можемо з’їздити у Вестпорт, якщо не буде дощу.

МЕҐ (радісно): Поїдемо на машині?

МОРІН: Трохи покатаємося.

МЕҐ: Давай зараз. Давно ми не каталися. І пісочних пальчиків купимо.

МОРІН: Я ж кажу — трохи згодом.

МЕҐ: Згодом. Чого не зараз?

МОРІН: Бо не зараз. Ти щойно «Комплену» напилася.

Меґ кидає злий погляд. Пауза.

МОРІН: Так, у Вестпорт. Так. Заодно якесь платтячко собі куплю. На завтра, правильно?

Морін дивиться на Меґ, а та роздратовано дивиться на неї.

Затемнення.

Картина третя

Вечір. Сцену освітлює тільки жовтогарячий жар з піддувала чорної плити. На кухні тихо бурмоче радіо. Знадвору чути кроки й голоси Морін і Пато. Вони обоє трохи п’яненькі.

ПАТО (За сценою.) (Співає): «Чийсь Кадилак стоїть надворі...»[5]

МОРІН (за сценою): Цсс, Пато...

ПАТО (за сценою, тихо співає): «І янкі в ньому сидять...» (Говорить.) Як же він казав?

МОРІН (за сценою): Хто казав?

Морін відчиняє двері, й вони заходять, вмикають світло. Морін у новій чорній сукні, коротко підстрижена. Пато — симпатичний чоловік приблизно її віку.

ПАТО: Той, що ганявся за тим, як його. За Баґзом Банні.

МОРІН: Пато, чаю хочеш?

ПАТО: Хочу.

Морін вмикає електрочайник.

МОРІН: Тільки говори тихіше.

ПАТО: Добре, добре. (Пауза.) От не пам’ятаю, що ж він казав. Той, що ганявся за Баґзом Банні. Щось він таке казав.

МОРІН: Ну ти подиви. Не вимкнула радіо, тупа стара зараза.

ПАТО: Ну то й що? Ні, нехай буде. Прикриє звуки.

МОРІН: Які звуки?

ПАТО: Звуки поцілунків.

Пато ніжно притягує Морін до себе й вони довгенько цілуються, потім перестають і дивляться одне на одного. Чайник закипає. Морін м’яко вивільняється, всміхається й починає заварювати чай.

МОРІН: Печиво з чаєм будеш?

ПАТО: Буду. А яке в тебе печиво?

МОРІН: Е, тільки «Кімберлі».

ПАТО: Тоді я так питиму, Морін. Без печива. Ненавиджу «Кімберлі». Думаю, «Кімберлі» — це найгидкіше печиво на світі.

МОРІН: Так само і я — ненавиджу «Кімберлі». Купую його тільки, щоб матір помучити.

ПАТО: Не розумію, навіщо його взагалі виробляють. Колман Коннор з’їв пачку «Кімберлі», а потім цілий тиждень хворів. (Пауза.) Чи то було «Мікадо»[6]? Одно слово, якесь із цих мерзотних печив.

МОРІН: А це правда, що Колман одрізав Валеновому псові вуха й тримає їх у себе в кімнаті в торбинці?

ПАТО: Він мені їх якось показував.

МОРІН: Це так злісно й жорстоко — відрізати вуха собаці.

ПАТО: Просто жахливо.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.