ПЕРЕДМОВА

Я ПОЧАВ ПИСАТИ ЦЮ КНИГУ невдовзі після завершення мого президентства — якраз тоді, коли ми з Мішель востаннє зайшли до президентського літака й вирушили на захід для давно омріяного відпочинку. У літаку панував гірко-солодкий настрій. Ми обоє були виснажені як фізично, так і емоційно: далися взнаки не лише оці безперервні вісім років праці, але й несподівані результати виборів — моїм наступником став той, чия позиція була діаметрально протилежна нашій. І все ж, добігши до кінця перегонів, ми задоволені. Ми зробили все, що могли, і хоча як президент я не виконав чимало обіцянок, а деякі омріяні проекти залишилися тільки на папері, проте нині країна все одно краща, ніж коли я обійняв цю посаду. Протягом місяця ми з Мішель досхочу спали й повільно вечеряли, довго гуляли й плавали в океані, знову насолоджувалися дружбою та коханням і надалі планували жити не так активно, однак принаймні не менш цікаво. І з часом я вирішив знову стати до роботи, сісти за стіл із ручкою та жовтим паперовим планшетом — мені досі більше подобається писати від руки, бо якось я виявив, що комп’ютер пом’якшує навіть найрізкіші мої вислови, а сирі думки маскує під зважені умовиводи, — і почати книгу, яка вже намітилася в моїй голові.

Найперше й найголовніше ось що: я сподівався чесно описати свій час перебування на посаді, але це мала бути не звичайна хронологія важливих історичних подій, що відбувалися перед моїми очима, і не просто перелік важливих осіб, з якими я співпрацював. Головне — це пояснити, як низка політичних, економічних і культурних розбіжностей у моїй команді допомогла нам зрештою визначити основні виклики й розробити заходи, щоб із ними впоратися. Там, де можливо, я спробував дати читачам відчуття того, що насправді означає бути президентом Сполучених Штатів; хотів хоч трохи підняти цю завісу й нагадати людям, що, попри всю владу та піднесеність, президентство — це звичайна робота, а наш федеральний уряд — такий самий людський колектив, як і деінде: чоловіки та жінки у Білому домі переживають таку саму щоденну суміш емоцій задоволення, роздратування, інтриг, конфліктів і малих тріумфів, як і решта їхніх колег у всій країні. Наостанок я хотів розповісти про все це якомога відвертіше, аби заохотити молодь подумати про державну службу: приміром, власну кар’єру в політиці я фактично почав зі звичайного пошуку свого місця під сонцем, зважаючи на особливості мого змішаного походження, і лише приєднавшись до чогось більшого, ніж я сам, я нарешті знайшов те, що треба, — як оточення, так і мету свого життя.

За моїми первинними розрахунками, ця розповідь мала вміститися на п’ятсот сторінок, і я сподівався завершити роботу за рік.

Чесно сказати, власне процес написання пішов не зовсім так, як планувалося. Попри мої найкращі наміри, книга з часом розросталася за кількістю сторінок і масштабом подій, і тому я вирішив розділити її на два томи. Мені прикро було усвідомлювати, що талановитіший автор знайшов би спосіб оповісти те саме значно стисліше (зрештою, мій домашній кабінет у Білому домі розташовувався поруч зі спальнею Лінкольна, де підписаний примірник Ґеттисберзької промови президента на 272 слова лежить під скляним ковпаком). Однак щоразу, коли я сідав писати про щось — про перші кроки моєї виборчої кампанії чи про спроби нашої адміністрації послабити фінансову кризу, про переговори з росіянами щодо контролю над ядерною зброєю чи про причини Арабської весни, — я завжди виявляв, що мій розум опирається простому лінійному наративу. Часто мені видавалося, що неодмінно треба згадати контекст тих рішень, які ухвалював я чи хтось інший, і це тло я не хотів зводити до посторінкових чи прикінцевих ремарок (ненавиджу всі ці посилання). Виявилося, що я не завжди спроможний пояснити свою мотивацію, мало було просто навести купу економічних даних чи пригадати якийсь виснажливий брифінг в Овальному кабінеті. Чого були варті ті цифри, якщо направду вся мотивація народилася від спілкування з якоюсь особою з виборчої команди чи під час візиту до військового госпіталю? А, можливо, то були уроки дитинства, отримані багато років тому від моєї матусі? Раз у раз моя пам’ять підкидала начебто випадкові деталі (ось я шукаю тихий куточок, щоб випалити вечірню цигарку, чи заходжуся реготом із колегами, коли перекидаємося в карти на борту президентського літака), котрих не зафіксує жоден публічний запис, бо це мої власні життєві переживання протягом усіх восьми років, проведених у Білому домі.

На додаток до зусиль, докладених, щоб нанести слова на папір, я зовсім не очікував, що згадаю події тих трьох із половиною років, що сплинули після нашого останнього польоту на президентському літаку. Поки я сиджу тут, за своїм столом, країну стискають лещата глобальної пандемії й супутньої економічної кризи. Це лихо забрало життя понад 178 тисяч американців, закрилися численні компанії, а мільйони осіб втратили роботу. Водночас по всій країні люди масово вийшли на вулиці, щоб протистояти свавіллю поліції та не дозволити вбивати неозброєних темношкірих чоловіків і жінок. Напевно, найбільше тривожить те, що наша демократія похитнулася в розпал кризи, а коріння цієї кризи — у фундаментальній різниці між двома протилежними уявленнями про те, що таке Америка і якою вона має бути; ця криза розділила суспільство на політичні табори, посилила його роздратованість і недовіру та призвела до безперервного порушення усталених норм, процедурних запобіжників і наших базових цінностей, котрі Республіканська та Демократична партії завжди вважали святими й недоторканними.

Звичайно, це протистояння не нове. Здебільшого це наслідок американської історії. Це протистояння закладене ще в засновницьких документах нашої країни, де могли одночасно проголошувати всіх людей рівними й... рахувати раба як три п’ятих людини. Воно знайшло своє відображення в найперших судових рішеннях, тих самих, де наше головне правосуддя в особі Верховного Суду відверто пояснює корінним американцям, що майнові права їхнього племені — пуста формальність, на них ніхто не зважатиме, бо хіба суд завойовника може визнати справедливі позови завойованих? Це протистояння доводило до битв на полях Ґеттисберга й Аппоматтокса¹, а також у залах Конгресу, на мосту в Сельмі², на виноградниках Каліфорнії й вулицях Нью-Йорка; причому билися не лише солдати — найчастіше то були голови профспілок, суфражистки, темношкірі залізничники, студентські лідери, іммігранти й активісти ЛГБТ, не озброєні нічим, крім, хіба, плакатів, брошур чи пари військових черевиків. У центрі цієї довготривалої битви завжди стояло одне запитання: чи прагнемо ми якось узгодити американську реальність із тими самими американськими ідеалами? Якщо так, то чи ми справді віримо, що наші принципи — самоврядування та індивідуальна свобода, рівність можливостей і рівність перед законом — застосовуються до всіх і кожного однаково? Чи замість цього ми схильні на практиці, якщо не за законом, надавати ці права лише кільком привілейованим особам?

Я визнаю, що існують ті, хто вірить, ніби настав час розвіяти міф. Мовляв, пильний погляд на минуле Америки і навіть побіжний погляд на сьогоднішні заголовки показують, що ідеали цієї нації завжди були на другому плані після загарбання, підкорення, расової кастової системи й грабіжницького капіталізму, тож удавати протилежне означає стати співучасником гри, яка із самого початку була шахрайством. І я визнаю, що в окремі моменти, коли я писав цю книгу, я розмірковував про своє президентство й про все, що відбувалося потім, і мусив запитувати себе — чи досить відверто я виголошував правду, чи не був надто обережним у словах і вчинках? Чи я був достатньо переконливим, коли закликав покладатися на людей (а Лінкольн вважав, що в кожному з нас від природи дрімають янголи), і, зрештою, чи цілком я реалізував свій шанс досягти тієї Америки, до якої ми завжди прагнули та прагнемо?

Я не знаю. З упевненістю можу лише сказати, що наразі не готовий відкинути можливості Америки, не лише в ім’я майбутніх поколінь американців, але й усього людства. Адже я переконаний, що та пандемія, яку ми зараз долаємо, є одночасно проявом і простим розривом у нестримному русі до спорідненого світу, де народи й культури мають жити в загальній гармонії. У цьому світі — світі глобальних ланцюжків постачання, миттєвих переказів коштів та соціальних медіа, у світі транснаціональних терористичних мереж, змін клімату, масової міграції та дедалі більшої складності — ми маємо навчитися жити разом, співпрацювати один з одним і визнавати гідність один одного, бо інакше загинемо. Саме такий вигляд зараз має Америка — єдина в історії потужна держава, до якої належать люди з усіх куточків планети, яка об’єднує всі раси, релігії та культурні звичаї, — і весь світ наразі чекає, чи успішно спрацює наш експеримент із демократією. Чекає, чи спроможні ми зробити те, чого не зробила досі жодна інша нація. Чекає, чи здатні ми дійсно жити за нашими усталеними принципами, за нашими переконаннями.

Питання й досі відкрите. Якраз на той момент, коли надрукують цей перший том, у США призначено вибори, і хоча я вважаю, що ставки ніколи не були такими високими, мені також добре відомо, що жодні окремі вибори не вирішать усіх проблем. Якщо в мене залишається надія, то це тому, що я навчився вірити у своїх співгромадян, особливо в наступне покоління, чиє переконання в рівноправ’ї всіх людей стає їхньою другою натурою, і вони закликають зробити реальністю ті принципи, яких навчилися у своїх батьків і вчителів (хоча ці дорослі навряд чи до кінця вірили в них). Саме для молодих людей більше, аніж для будь-кого іншого, я й пишу. Ця книга — запрошення знову змінити світ через тяжку працю і, доклавши до цього ще й рішучості та значною мірою уяви, збудувати таку Америку, яка нарешті узгоджуватиметься з усім, що є ліпшого в нашій природі.

Серпень 2020 року

1. Остання битва Громадянської війни США 9 квітня 1865 року, після якої конфедерати склали зброю. — Тут і далі прим. перекл., якщо не зазн. інше.

2. «Кривава неділя» сутичок захисників прав темношкірих з расистами 7 березня 1965 року.

ЧАСТИНА ПЕРША. ЛОТЕРЕЯ

РОЗДІЛ 1

З-ПОМІЖ УСІХ КІМНАТ і залів з усілякими закутками, що разом складають Білий дім і його обійстя, найдужче я любив Західну колонаду.

Адже вісім років той маршрут визначав мій день — однохвилинна прогулянка на свіжому повітрі від дому до кабінету та знову додому. Саме там щоранку я відчував перший подих зими й пульсацію літньої спеки; саме в цьому місці я зводив думки докупи й обмірковував майбутні зустрічі, а готуючи аргументи для скептично налаштованих конгресменів чи недовірливих виборців, набирався духу, аби прийняти те чи інше рішення й упоратися із повзучою кризою.

За часів облаштування першої президентської родини у Білому домі житлові та службові приміщення розташовувалися під одним дахом, а Західна колонада була просто стежкою до конюшень. Та коли посаду обійняв Тедді Рузвельт, він усвідомив, що один будинок не здатен умістити весь персонал, шість галасливих дітей та його особистий здоровий глузд, і наказав збудувати те, що згодом стало Західним крилом і Овальним кабінетом. Відтак протягом десятків років за різних президентів склалася сучасна конфігурація колонади: дугоподібна галерея окрай Трояндового саду, де з північного боку — глуха товста стіна з високими арковими вікнами, а із західного — величні білі колони, ніби така собі почесна варта, що гарантує безпечний прохід.

Загалом я пересуваюсь досить повільно, «гавайською ходою», як любить казати Мішель, коли її це дратує. Але крізь цю колонаду я рухався по-іншому, усвідомлюючи ту історію, яка творилася тут моїми попередниками. Мої кроки ставали довшими, жвавішими, підбори стукали по камінню, доповнюючи тупіт агентів Секретної служби, які відставали від мене лише на кілька метрів. Коли я доходив до рампи наприкінці колонади (спадщина Франкліна Делано Рузвельта і його інвалідного візка — я бачу його усміхненим, із видовженим підборіддям, з мундштуком, затиснутим поміж зубами, коли він вибирається нагору похилою площиною), то махав рукою вартовому в мундирі, який стояв за скляними дверима. Часом цей вартовий відтісняв назад натовп вражених екскурсантів. Якби мав час, я потиснув би їм руки й запитав, звідки вони приїхали. Однак зазвичай я просто повертав ліворуч уздовж зовнішньої стіни Кабінетної кімнати і прослизав далі, у бічні двері Овального кабінету, де вітався зі своїми працівниками, брав денний розклад справ та чашку гарячого чаю, таким чином розпочинаючи робочий день.

Кілька разів на тиждень я відвідував колонаду, щоб побачитись із садівниками та всіма доглядачами Національної паркової служби, які працювали в Трояндовому саду. Це були здебільшого літні люди в зелених робочих комбінезонах, часом у крислатих капелюхах, коли треба було заховатися від сонця, а в холодну пору — в теплому одязі. Якщо я не квапився, то міг зупинитися й похвалити за свіжі насадження або запитати, чи серйозних пошкоджень завдала нічна буря, і тоді вони пояснювали свою роботу спокійно, з гідністю. Вони були небагатослівні й навіть між собою спілкувалися жестами чи кивками; кожен зосереджений на своєму завданні, але всі як один рухалися із синхронною грацією. Одним із найстарших був Ед Томас, високий жилавий темношкірий чоловік із запалими щоками, який працював у Білому домі сорок років. Коли я зустрів його вперше, перед тим як потиснути мою руку, він поліз до задньої кишені по носовичка — стерти бруд. Його рука з випнутими жилами й вузлами, схожа на гілку дерева, повністю охопила мою. Я запитав, як довго він ще збирається працювати в Білому домі, перш ніж піде на пенсію.

«Не знаю, містере Президенте, — сказав він. — Я люблю працювати. Трохи непокоять суглоби. Однак, думаю, ще побуду, поки ви тут. Через сад можете не перейматися».

Який же чудовий вигляд мав той сад! На кожному розі височіли тінисті магнолії; живоплоти, товсті й зелені; щойно обрізані яблуні-дички. А квіти, зрощені в оранжереях за кілька кілометрів звідти, створювали враження постійних кольорових вибухів — червоних і жовтих, рожевих і пурпурових. Навесні купками розквітали тюльпани, повернувши голівки до сонця. Улітку ліловіла лаванда, буяли герань і лілії. Восени — хризантеми, маргаритки та дикі квіти. І завжди — кілька троянд, найчастіше червоних, а часом ще й жовтих і білих, причому кожна красувалася окремо.

Щораз, рухаючись колонадою чи визираючи з вікна Овального кабінету, я бачив, як чоловіки та жінки в саду працюють не покладаючи рук. Вони нагадували мені маленьку картину Нормана Роквелла, яка висіла у мене на стіні поряд із портретом Джорджа Вашингтона і над бюстом доктора Кінга: п’ять худорлявих фігур різного відтінку шкіри, у робочому парусиновому одязі, піднялися на мотузках у яскраве блакитне небо, щоб почистити факел Леді Свободи. Люди на малюнку, як і доглядачі в саду, — всі вони, як мені видавалося, були хранителями, мовчазними священиками добра й урочистого порядку. І я казав собі, що мушу працювати так само наполегливо та щиро, як вони виконують свою роботу.

Із часом мої походи колонадою сповнилися спогадів. Серед них, звичайно, були офіційні події: виголошення заяв перед фалангою телекамер, прес-конференції із закордонними лідерами. Але були й інші моменти, які мало хто бачив: як Малія та Саша наввипередки несуться, щоб привітатися зі мною при випадковій пообідній зустрічі, чи наші собаки Бо й Санні продираються крізь сніг, угрузаючи глибоко всіма лапами, так, що в обох «виростають» білі бороди. Як одного яскравого осіннього дня перепасовуєш м’яча чи як тебе підбадьорює помічник, у якого вистачає і власних проблем.

Такі óбрази часто спалахували в мозку, повз усі проблеми, що мене хвилювали. Вони нагадували мені про те, що час не стоїть на місці; деколи мене оповивала туга, я хотів перевести годинника назад і почати все спочатку. Утім на ранковій прогулянці нічого подібного бути не могло, бо стріла часу летить лише вперед; щоденна праця кликала, і я мусив зосередитися лише на найближчих завданнях.

Уночі все було інакше. Коли ввечері я йшов додому³ і мій портфель був роздутий від паперів, я намагався не поспішати, навіть часом зупинявся. Я вдихав повітря, сповнене запахів землі, трави та квітів, слухав вітер чи плюскіт дощу. Часом я розглядав вогні за колонами, величний контур Білого дому і прапор над ним угорі, яскраво висвітлений прожектором, або дивився на Монумент Вашингтона, що віддалік пронизував темне небо, ловив блиск місяця й зірок над собою чи стежив за вогнями літака, який заходив на посадку.

У подібні моменти я замислювався над примхами шляху та ідеями, що привели мене на це місце.

Я НЕ ПОХОДИВ ІЗ родини політиків. Мої дідусь і бабуся з материного боку народилися на Середньому Заході, де переважають шотландці й ірландці. Їх можна було назвати лібералами, особливо за стандартами Канзасу часів Великої депресії, де вони народилися, а ще дідусь із бабусею ретельно стежили за всіма новинами. «Треба бути добре поінформованою громадянкою», — казала мені бабуся, яку ми називали Тут (скорочене від Туту — «бабуся» гавайською мовою), визираючи з-над своєї газети Honolulu Advertiser. Проте що вона, що мій дідусь не трималися твердої ідеологічної чи партійної позиції, про яку можна було б щось сказати, за винятком того, що самі вважали здоровим глуздом. Вони думали лише про роботу (моя бабуся була заступником керівника депозитного відділу в місцевому банку, а дідусь працював агентом із продажу полісів страхування життя), про оплату рахунків та інші дрібниці, що визначали їхнє повсякдення.

А ще вони жили на острові Оагу, де нічого особливого не відбувалося. Після довгих років у таких метушливих місцях, як штати Оклахома, Техас і Вашингтон, вони нарешті перебралися на Гаваї у 1960-му, буквально через рік після визнання островів штатом. Тепер великий океан відділяв їх від заворушень, протестів та інших подібних пригод. Єдина політична дискусія, яку я можу пригадати у своїх дідуся з бабусею, поки я ріс у них, стосувалася бару на пляжі: мер Гонолулу зніс знамениту наливайку дідуся, щоб відновити пляж на віддаленому кінці Вайкікі.

Дідусь так і не пробачив цього йому.

Моя матуся Енн Данем була іншою — рішучою й категоричною. Єдина дитина моїх дідуся з бабусею, вона повставала проти правил старшої школи: читала вірші поетів-бітників і французьких екзистенціалістів та втікала з приятелем до Сан-Франциско на кілька днів, не прохопившись нікому жодним словом. Ще малим я чув від неї і про марші на захист прав людини, і про те, що в’єтнамська війна була помилкою й катастрофою; про жіночі рухи (за рівну зарплатню, а не право голити ноги) і про Війну з бідністю. Коли ми переїхали до Індонезії, щоб жити там із моїм вітчимом, вона пояснила, що урядова корупція — великий гріх («То справжнє злодійство, Баррі»), дарма що, здавалося, навколо були самі злодії. Пізніше, коли влітку мені виповнилося дванадцять і ми вирушили на цілий місяць у сімейну відпустку, подорожуючи Сполученими Штатами, вона наполягала, щоб ми дивилися слухання з «Вотерґейту» щовечора з її особистими постійними коментарями («Чого можна очікувати від маккартизму?»).

Проте матуся не зациклювалася на заголовках. Одного разу вона дізналася, що я був членом групи, яка цькувала в школі дитину, і всадила мене перед собою, стиснувши губи від гніву.

— Знаєш, Баррі, — сказала вона (цим прізвиськом мене називали лише вона і дідусь із бабусею, поки я був малим, часто скорочуючи його до «Бар» і вимовляючи як «Беар»⁴), — у світі є люди, які думають лише про себе. Їх не обходить, що відбувається з іншими людьми, поки не отримають те, що їм потрібно. Вони принижують інших, аби лише відчути себе важливими персонами. Водночас є люди, які роблять цілком протилежне: вони здатні уявити собі, як мають почуватися інші, й намагаються не завдавати їм болю. Тож, — сказала вона, дивлячись мені прямо у вічі, — якою саме людиною ти хочеш стати?

Я почувався паскудно. Як вона й хотіла, її запитання непокоїло мене тривалий час.

Для моєї матері світ був сповнений можливостей для моралізування. Проте не було схоже, що вона брала участь у виборчих кампаніях. Подібно до моїх дідуся з бабусею, вона не визнавала жодних платформ, доктрин і універсальних цінностей, воліючи реалізувати себе у конкретних справах. «Світ складний, Бар. Тим-то він і цікавий». Приголомшена війною у Південно-Східній Азії, вона вирішила решту життя провести саме там: опановувала тамтешні мову й культуру та боролася з бідністю, втілюючи невеличкі місцеві програми, — і це задовго до того, як мікрокредитування стало популярним у політиці міжнародного розвитку. Шокована расизмом, вона двічі виходила заміж за представників іншої раси й виливала свою, здавалося, невичерпну любов на своїх двох коричневих дітей. Обурена жіночим безправ’ям, вона розлучилася з обома чоловіками, бо ті були надто пихатими або невдахами, після чого будувала кар’єру за власним вибором, виховувала дітей за своїми стандартами порядності й загалом діяла майже завжди так, як сама бажала.

У світі моєї матері особисте насправді було політичним, хоча вона не дуже охоче користувалася цим поняттям.

У жодному разі не можна сказати, що їй бракувало амбіцій стосовно її сина. Попри фінансову скруту, вона і мої дідусь із бабусею відвели мене до Пунагу, найкращої початкової школи на Гаваях. Думка про те, що я не піду до коледжу, не виникала ніколи. Однак ніхто в моїй родині не міг припустити, що одного дня я обійму публічну посаду. На мамину думку, піком моєї кар’єри було б очолити якусь філантропічну інституцію на зразок Фундації Форда. А дідусь із бабусею мріяли бачити мене суддею чи видатним судовим адвокатом на кшталт Перрі Мейсона⁵.

«Якраз і згодився б твій гострий язик», — сказав дідусь.

Оскільки я так до пуття і не пізнав свого батька, він не мав на мене якогось впливу. Я приблизно уявляю собі, що він якийсь час працював на уряд Кенії, а коли мені виповнилося десять років, приїхав звідти, щоб провести з нами місяць у Гонолулу. Тоді я бачив його вперше й востаннє: після того отримував від нього лише звістки у випадкових листах, написаних на тонкому поштовому папері з надрукованою на ньому адресою, складеному для відправлення без конверта.

«Твоя мати каже, що ти хочеш вивчати архітектуру, — писалося в одному листі. — Думаю, це дуже практична професія, з якою можна знайти роботу будь-де у світі».

Нічого визначного, аби продовжувати про це говорити.

Що ж стосується світу поза родиною, то за часів юності я зовсім не походив на майбутнього лідера: такий собі сонний студент, відчайдушний, але не надто успішний баскетболіст і, нарешті, постійний учасник гулянок і тусовок. Для мене не існувало ні студентського врядування, ні скаутських організацій, ні волонтерства в місцевому офісі конгресмена. Усю старшу школу ми з друзями не обговорювали майже нічого, крім спорту, дівчат, музики і планів добряче випити.

Троє з усієї компанії — Боббі Тітком, Ґреґ Орм і Майк Рамос — і досі мої найближчі друзі. Понині ми можемо годинами пригадувати та сміятися над нашими пригодами змарнованої юності. Останнім часом вони самовіддано беруть участь у моїх заходах — за це я їм вдячний довіку — і набили руку на захисті моїх принципів не менше, ніж будь-хто на телеканалі MSNBC.

У той час, коли я із президентською промовою виступав перед великим натовпом чи відповідав на салютування молодих морських піхотинців, відвідуючи їхню базу, на обличчях моїх друзів раптом виникала збентеженість — наче вони ніяк не могли пов’язати напівсивого чоловіка в костюмі й при краватці з тим розхристаним підлітком, якого вони колись знали.

«Цей чувак? — напевно, казали вони собі. — Як у біса до цього дійшло?»

І якби мої друзі колись прямо запитали мене про це, навряд чи я швидко знайшов би, що відповісти.

ПАМ’ЯТАЮ, ЩО ЯКОСЬ у старшій школі у мене виникли запитання про відсутність батька, вибір матері та про те, як так сталося, що я живу там, де мало хто схожий на мене. Багато запитань стосувалося раси: чому темношкірі грали у професійний баскетбол, але не були в ньому тренерами? Що мала на увазі та дівчинка у школі, кажучи, що не сприймає мене як темношкірого? Чому темношкірі чоловіки в бойовиках, як на підбір, усі лунатики з розкладними ножами, за винятком одного пристойного темношкірого — зазвичай другорядного персонажа, — якого завжди наприкінці вбивають?

Проте непокоїли не лише расові питання. Були ще й класові. Я виріс в Індонезії й бачив, яка велетенська прірва між життям заможної еліти та збіднілих мас. Я дедалі більше усвідомлював, до якої міри напружені міжплемінні стосунки в країні мого батька, причому ця ненависть чомусь існувала між тими, хто ззовні мав однаковий вигляд. Я був постійним свідком того, як мої дідусь і бабуся, невдоволені своїм начебто не дуже заможним життям, утішалися телевізором чи алкоголем, а іноді — придбанням нового пристрою чи автівки. Я помітив, що моя матуся платила за свою інтелектуальну свободу хронічним безгрошів’ям і час від часу особистим безладом, а в приватній школі вже змирився з таємною ієрархією серед своїх однокласників, здебільшого пов’язаною з тим, як багато грошей у їхніх батьків. І був іще один дивний факт: попри все, що казала моя мама, хулігани, шахраї та хвальки процвітали, а ті, кого вона називала хорошими й гідними людьми, ставали їхніми жертвами.

Мене роздирали ці суперечності. Здавалося, через саму незвичайність мого походження та побачені мною світи я походив звідусіль і нізвідки одночасно, в мені поєднувалося непоєднуване — мов у качконоса чи якогось фантастичного хижака, — і я сидів-нудився у крихкому коконі, не знаючи, до якого виду належу. А ще я відчував, хоч і не усвідомлював сповна, що коли не зберу докупи своє життя й не знайду в ньому міцного стрижня, то можу в певному сенсі залишитися самотнім.

Я нікому не казав про це, ні друзям, ні родині. Не волів зачіпати їхні почуття чи виділятися більше, аніж завжди. І я знайшов схованку в книжках. Звичку читати виховала в мені мама ще в ранньому дитинстві, коли я мусив нудьгувати через те, що вона не могла дозволити собі відправити мене до міжнародної школи в Індонезію, чи коли мав супроводжувати її на роботу, бо не було грошей на няню.

«Іди почитай книгу, — казала вона. — Потім прийдеш і розповіси, що ти дізнався».

Кілька років я жив у своїх дідуся з бабусею на Гаваях, поки моя мама продовжувала працювати в Індонезії й ростити мою молодшу сестру Майю. Допоки поруч не було матусі, яка підганяла б мене, я ледве вчився, просто щоб отримати задовільні оцінки. Потім, десь у класі десятому, все змінилося. Пам’ятаю донині, як ми з дідусем і бабусею крокували на розпродаж непотрібних речей біля Центральної об’єднаної церкви, через дорогу від нашого помешкання, і раптом я опинився перед скринькою зі старими книжками у твердих палітурках. Чомусь я почав витягати книги, автори яких подобалися або звучали знайомо, — Ральф Еллісон і Ленгстон Г’юз, Роберт Пенн Воррен і Федір Достоєвський, Девід Герберт Лоуренс і Ральф Волдо Емерсон. Дідусь, який оглядав набір уживаних ключок для гольфу, здивовано зиркнув на мене, коли я підійшов із пакою книжок.

— Хочеш відкрити бібліотеку?

Моя бабуся цитькнула на нього, вважаючи мою раптову цікавість до літератури дуже шляхетною. Завжди практична, вона припустила, що я збирався зосередитися на домашньому завданні, перш ніж заглибитися в «Злочин і кару».

Зрештою, я перечитав усі ті книжки, часом засиджуючись допізна після повернення з баскетбольного тренування й розпиття упаковки пива з друзями, часом після бодісерфінгу в суботу пополудні, сидячи на самоті в старенькому дідусевому Ford Granada з рушником на попереку, щоб не намочити оббивки сидінь. Коли я закінчив читати перший комплект книжок, то швиденько побіг на інший розпродаж по наступні. Багато з того, що я читав, я розумів ледь-ледь. Я почав позначати незрозумілі слова, щоб потім подивитися у словнику, хоча був не таким скрупульозним стосовно вимови, — і у віці далеко за двадцять я дізнавався значення слів, які не міг вимовити. У цьому не було системи, не було рими чи структури. Я походив на молодого кустаря, який стягує до батьківського гаража старі кінескопи, болти та обривки дроту, не уявляючи, що з цим можна зробити, але глибоко переконаний, що воно стане в пригоді, коли я зрозумію природу своїх намірів.

МОЄ ЗАХОПЛЕННЯ КНИЖКАМИ, напевно, пояснює, як мені вдалося не лише закінчити старшу школу, але й вступити до Оксидентал-коледжу в 1979 році зі слабкими, але задовільними знаннями політичних питань і незрілими думками, що стали результатом моїх нічних посиденьок у гуртожитку.

Згадуючи ті часи, соромно визнавати, що моя інтелектуальна допитливість перших двох років коледжу дивно поєднувалася з інтересом до різних жінок, з якими я намагався зблизитися: я розповідав про Маркса і Маркузе довгоногій соціалістці, що жила в нашому гуртожитку; про Фанона і Ґвендолін Брукс⁶ — стрункій соціологині, яка після цього вже не схотіла слухати мене; про Фуко і Вулф — тендітній бісексуалці, найчастіше одягненій у чорне. Як стратегія завоювання дівчат моя псевдоінтелектуальність здебільшого не давала результатів: мої стосунки з ними були ніжними й цнотливими.

І все ж ці недолугі спроби принесли користь: у моїй уяві сформувалося щось із натяком на світогляд. Мені регулярно допомагали кілька професорів: вони терпляче зносили мої сумнівні здібності до навчання та юнацькі претензії. Ще більше мені посприяли деякі старші студенти — як темношкірі вихідці з міських гетто, так і білошкірі, що прибули до коледжу з маленьких містечок, діти латиноамериканських іммігрантів у першому поколінні, іноземні студенти з Пакистану, Індії чи африканських країн, які балансували на краю хаосу. Вони точно знали що до чого, і, коли виступали на семінарах у класі, було помітно, що їхні погляди сформувалися в реальних громадах, у справжній боротьбі: «Ось що означає брак коштів для моїх сусідів... Перш ніж ви почнете скаржитися на політику рівних можливостей, розповім про свою школу... Перша поправка чудова, але чому американський уряд мовчить про політичних в’язнів у моїй країні?».

Ті два роки, які я провів у Оксидентал-коледжі, дали старт моєму політичному пробудженню. Але це ще не означало, що я повірив у політику. Коли я спостерігав за так званими політиками, усі вони, за рідкісним винятком, викликали відразу: розвіяне вітром волосся, вовчий вищир замість усмішки, банальності й вихваляння на телебаченні, але водночас за зачиненими дверима вони насолоджувалися щедрістю корпорацій та інших грошових мішків. Я дійшов висновку, що вони — актори в договірних іграх, і не хотів бути таким, як вони.

Водночас мою увагу привернуло дещо ширше й незвичайніше. Не політичні кампанії, а суспільні рухи, адже тут об’єднувалися прості люди, щоб домогтися змін. Я став учитися в суфражисток і перших організаторів робітничих рухів; у Магатми Ґанді й Леха Валенси, а також в Африканського національного конгресу. Найдужче мене надихали молоді лідери руху за громадянські права — не так доктор Кінг, як Джон Льюїс і Боб Мойзес, Фанні Лу Гамер і Діана Неш. Усі їхні героїчні зусилля — походи від дверей до дверей, щоб реєструвати виборців, робота за буфетною стійкою й марші під пісні свободи — вселяли в мене надію на поширення тих цінностей, які виховувала в мені моя матуся: як можна домагатися влади, не згинаючи інших донизу, а піднімаючи їх із колін. Це була справжня демократія в дії — не якийсь там подарунок небес чи розподіл здобичі між групами інтересів, а демократія як спільний результат зусиль кожного, внаслідок чого не просто змінюються матеріальні умови, а формується відчуття гідності в людей і громад, встановлюються зв’язки між усіма тими, хто раніше був відокремлений одне від одного.

І я вирішив, що це той ідеал, якого варто прагнути. Мені просто необхідно було зосередитися на чомусь такому. Після двох років навчання я перейшов до Колумбійського університету, сподіваючись, що це стане новим стартом. Три роки поспіль я прожив у Нью-Йорку в різних смердючих помешканнях. Майже зовсім позбавлений старих друзів та поганих звичок, я жив таким собі чернечим життям: читав, писав, виконував домашні завдання, рідко приєднуючись до гулянок у коледжі, й навіть забув, які на смак гарячі страви. Від купи запитань, що накладалися одне на одне, в голові панував безлад. Що зумовило успіх одних рухів там, де інші зазнали поразки? Чи було ознакою успіху те, що окремі ідеї поглинала поточна політична боротьба, чи це означало, що ідеї були вкрадені? Коли компроміс прийнятний, а коли його можна відкинути, і як побачити різницю?

Леле, яким же я був серйозним, непримиренним і позбавленим гумору! Коли я проглядаю свої тодішні нотатки, то відчуваю глибоку ніжність до того юнака, який прагнув залишити слід у цьому світі, стати частиною чогось величного й досконалого, чого, здавалося б, не може існувати. Зрештою, то була Америка початку 1980-х років. Соціальні рухи попереднього десятиліття загальмувалися. На сцену виходив новий консерватизм. Державу очолював Рональд Рейган: економіка при ньому перебувала в стані рецесії, зате Холодна війна розгорнулася на повну силу.

Якби повернутися в часі назад, я порадив би мені тодішньому відкласти книжки вбік хоч на хвильку, відчинити вікно і впустити трохи свіжого повітря (моя пристрасть до тютюнопаління тоді якраз набрала повну силу). Я порадив би отому юнакові відпочити, зустрітися з людьми й насолодитися принадами, які життя пропонує нам у двадцять років. Ті кілька друзів, яких я мав у Нью-Йорку, так само намагалися напоумити мене.

— Більше життя, Бараку!

— Тобі неодмінно слід із кимось переспати.

— Ну ти й ідеаліст! Усе, що ти кажеш, чудово, але хіба можна це реалізувати?

Я опирався цим голосам. І опирався саме через цей страх: а що, як вони мають рацію? Раптом усе, про що я міркував на самоті, усі ті обриси кращого світу, які малювалися в моєму розпаленому молодому мозку, — раптом усе те розсиплеться на друзки під час простого обговорення? Звісно, у сіроденні мангеттенської зими, ще й на тлі панівного цинізму тих часів, мої ідеї, висловлені вголос на заняттях у класі чи в розмовах за кавою з друзями, здавалися фантастичними й надуманими. І я знав це. Проте саме така моя поведінка, напевно, врятувала мене від перетворення на повноцінного бовдура ще до того, як я досяг віку двадцяти двох років. На якомусь базовому рівні я відчував абсурдність отих своїх ідей, бачив, наскільки широка прірва між моїми грандіозними амбіціями й усім, що мені фактично доводилося робити в житті. Я був схожий на юного Волтера Мітті, на Дон Кіхота без Санчо Панси.

На сторінках тодішнього щоденника — вельми ретельної хроніки всіх моїх промахів — усе це зафіксовано. І моя звичка до самозацикленості. І певна замкненість, навіть сором’язливість, яка, можливо, була пов’язана з моїм гавайсько-індонезійським вихованням і глибоким самоусвідомленням. Також чутливість до відчуження чи недоречного вигляду. А ще ж не забуваймо про сильні лінощі!

Я сам виробив усе це в собі, щоб позбутися м’якотілості й досягти ідеалу, якого я ніколи не досягав повністю. (Мішель і мої дівчатка кажуть, що донині я не можу стрибнути в басейн чи пірнути в океан, поки не відчую, що зобов’язаний зробити це. «Чому ти вагаєшся? — хихотять вони. — Це так здорово. Ось ми покажемо тобі, як це робиться».) Я склав перелік своїх вад і почав працювати над собою, влаштовуючи пробіжки навколо озера в Центральному парку чи вздовж Іст-Рівер, а для підживлення наминав консерви з тунцем і круто зварені яйця. Я позбувся зайвих речей — кому потрібно більше ніж п’ять сорочок?

До якої такої великої борні я готувався? Хай там що, я відчував, що до гарної форми мені ще далеко. Ця непевність, ці внутрішні сумніви не дозволяли мені розслабитися і давати на все прості відповіді. Я взяв за звичку піддавати сумніву свої ідеї, і це врешті пішло на користь: найперше, тому що завадило стати пихатим, а ще навчило опиратися революційним формулам, якими тоді, на світанку епохи Рейгана, марила більшість лівих.

Що особливо зачіпало, так це расове питання. Я отримав заслужену частку расової зневаги й надто добре бачив живучу спадщину рабства і Джима Кроу⁷ щоразу, крокуючи Гарлемом чи кварталами Бронкса. Але моя біографія дечого мене навчила: я ніколи не виставляв себе легкою жертвою й намагався зламати розповсюджене серед частини темношкірих уявлення, що білі — невиправні расисти.

Переконання в тому, що расизм не є неминучим злом, може пояснити й моє бажання захистити американську мрію про те, якою наша країна була і якою може стати.

Мої мама й дідусь із бабусею ніколи не репетували про свій патріотизм. Декламувати Клятву вірності в класі та махати прапорцями 4 липня, на День незалежності — усе це вважалося приємними ритуалами, а не рутинним обов’язком (так само вони ставилися до Великодня й Різдва). Дідусь навіть про свою участь у Другій світовій війні розповідав дуже буденно: не стільки про славетні подвиги армії Паттона, як про своє фронтове харчування: «Раціон К — то такий жах!».

І все ж гордість від того, що ти американець, що Америка — наймогутніша країна на Землі, завжди сприймалась як аксіома. В юності я обурювався книжками, автори яких нападали на американську винятковість, вступав у суперечки з друзями, які стверджували: американський гегемон був коренем гноблення у світовому масштабі. Я жив далеко за морями. Я знав надто багато. Те, що з ідеалами в Америці не все гаразд, я сміливо припускав. Шкільну версію нашої історії, де замовчувалося рабство, а винищення корінних американців узагалі оминалося, — так, я її не захищав. Бездарне використання військової сили, хижацькі дії мультинаціональних сил — так, дійсно, я все це бачив.

Але ж ідея Америки, обіцяний образ Америки: до них я прихилився всім серцем, і годі мене було відірвати від цього. «Ми вважаємо самоочевидною істину, що всі люди народжені рівними» — ось якою була моя Америка. Та Америка, про яку писав Токвіль, опис сільського життя Вітмена і Торо, того життя, де немає нікого нижчого чи вищого за мене; Америка піонерів, які прямували на Захід у пошуку ліпшого життя, чи іммігрантів, які висаджувалися на острові Елліс у прагненні одного — відчуття свободи.

Це була Америка Томаса Едісона та братів Райт, які відправили мрію у політ, і гравця Джекі Робінсона, що теж мчав щодуху, поспішаючи доторкнутися бази у грі в бейсбол. Це були Чак Беррі й Боб Ділан, Біллі Голідей із клубу Village Vanguard і Джонні Кеш зі своїм альбомом At Prison Folsom State — усі вони колись підібрали незграбні камінчики, на які ніхто не зважив чи відкинув із дороги, і виточили з них дивовижні коштовності.

Усе це була Америка: і Лінкольн у Ґеттисберзі, і Джейн Аддамс, яка зводила притулки для чиказької бідноти, і наші змучені солдати в Нормандії, і доктор Кінг на Національній алеї⁸, який уселяв сміливість в інших і в себе самого.

Це були Конституція і Білль про права, написані небездоганними, але блискучими мислителями, які заклали фундамент нашої системи — одночасно жорсткої та здатної до змін.

Америка, яка могла мені багато що пояснити.

«Мрій далі, Бараку», — так закінчувалися суперечки з моїми друзями по коледжу, коли котрийсь із них кидав мені газету, де на першій сторінці заголовки кричали про вторгнення США до Гренади, урізання коштів на шкільні сніданки або інші прикрі події. «Вибач, але ось твоя Америка».

ОСЬ У ТАКОМУ НАСТРОЇ я закінчив коледж у 1983 році: великі ідеї й повна відсутність шляхів для їх реалізації. Не було рухів, до яких можна було б приєднатися, не було чесних лідерів, за якими хотілося йти. Найбільше мені припала до душі «організація громад» — адміністративна діяльність на рівні вулиці, що мала на меті об’єднати простих людей для розв’язання місцевих проблем. Повештавшись у пошуках хоч якогось місця роботи в Нью-Йорку, я почув про одну посаду в Чикаго: там після закриття сталеливарного заводу виникли громади, які взяла під свою опіку група церков. Нічого особливого, але хоч є з чого почати.

Я ще розповім про свій організаційний досвід у Чикаго. Здобутки були скромними й швидкоплинними, моє життя було зосереджене переважно у темношкірих районах. Організація намагалась якось відреагувати на зміни, що охопили не лише Чикаго, але й інші міста в усій країні: спад виробництва та втеча білих, різке збільшення кількості бідноти, роз’єднаної й розгубленої, попри те що новий клас білих комірців потроху почав оживляти центральні райони.

Хоча мій власний вплив на Чикаго виявився мінімальним, але воно, це місто, своєю чергою вплинуло на моє життя.

Насамперед тут мені провітрило голову. Я мусив слухати — а не лише теоретизувати — про все те, що непокоїть громадян. Я мусив запрошувати сторонніх людей об’єднуватися зі мною й одне з одним у реалізації життєво важливих проектів на кшталт упорядкування зеленої зони; ми разом видаляли азбест із фасаду будівлі та впроваджували програми подальшого навчання після закінчення школи. Я переживав невдачі й учився відновлюватися після них, щоб мати можливість згуртувати тих, хто мені довіряв. Я так часто страждав від відмов і образ, що перестав їх боятися.

Інакше кажучи, я виріс — і мій гумор повернувся до мене.

Я почав любити чоловіків і жінок, з якими працював: матір-одиначку, що жила в напівзруйнованому блоці та якось примудрялася навчати всіх своїх чотирьох малих у коледжі; ірландського священика, який щовечора відчиняв двері церкви, щоб у дітей була ще якась можливість проводити час, окрім як вештатися з бандами; звільненого сталевара, який пішов до школи, щоб стати соціальним працівником. Їхні оповіді про поневіряння та перемоги раз за разом зміцнювали в мені віру у фундаментальну порядність людей. Я спостерігав, як змінювалися ці громадяни, коли їм вдавалося домогтися підзвітності своїх лідерів та інституцій, хай навіть у сущих дрібницях, як-от встановлення світлофора на жвавому перехресті чи залучення додаткових поліцейських патрулів. Я бачив, як люди потроху випрямляються, починають інакше дивитися на самих себе, коли розуміють, що їхні голоси мають значення.

З ними я вирішував болючі питання своєї расової ідентичності. Зійшлися на одному: немає значення, де ти народився і чи достатньо в тебе темна шкіра, головне — бути хорошою людиною.

З ними я відкривав спільноту довіри, доводячи, що нормально сумніватися, запитувати та досягати чогось, що виходить за межі поняття «тут і зараз».

А оскільки я чув у церквах і на верандах бунгало про ті самі цінності, які в мене вкладали моя мама та дідусь із бабусею — чесність, наполегливу працю й чуйність, — то почав вірити у спорідненість усіх людей між собою. Зараз важко визначити, що відбувалося б, якби я й надалі займався організаційною роботою чи принаймні чимось подібним. Як і багато місцевих героїв, яких довелося зустріти за ці роки, я, напевно, зміг би організувати інституцію, яка змінила б окремий район чи цілу частину міста. Коли ти вже тісно пов’язаний із громадою і навчився збирати гроші та ідеї, тоді можна змінити хай не весь світ, та хоча б один його куточок, або ж тих дітей, з якими ти мав справу, — для цього треба старанно виконати певну роботу, яка поліпшить життя сусідів і друзів.

Але я на тому не зупинився. Я пішов до Гарвардської школи права. І звідтоді моя оповідь стає більш похмурою з певних причин, про які йтиметься нижче.

У ТОЙ ЧАС Я СКАЗАВ СОБІ (і все ще продовжую нагадувати собі про це), що маю полишити організаційну роботу, бо вона надто повільна, надто обмежена і зрештою не може задовольнити потреби тих людей, яким я сподівався допомагати. Місцевий центр професійної підготовки не міг задовольнити тисячі сталеливарників, які втратили роботу після закриття заводу. А програма позашкільного навчання не могла ані компенсувати дії хронічно недофінансованих шкіл, ані замінити дітям батьків, які потрапили до в’язниці. Здавалося, що в будь-якому питанні ми постійно зупинялися через когось — полісмена, бюрократа, виконавчого директора компанії. Це в їхній владі було поліпшити ситуацію, але вони цього не робили. А коли ми нарешті отримували потрібний дозвіл, тоді зазвичай вже було надто пізно або просто неможливо щось робити. Нам потрібна була влада для формування бюджету та здійснення своєї політики, але ця влада знаходилася хтозна-де.

Ба більше, я зрозумів, що ще за два роки до мого приїзду в Чикаго відбувався рух за зміни — з розряду тих, що є одночасно і соціальними, і політичними. Цей рух був глибокий і швидкий, але я не зміг його повністю збагнути, бо він не узгоджувався з моїми теоріями. Це був рух за обрання Гарольда Вашингтона на посаду мера міста — першого темношкірого кандидата.

Здавалося, що він прийшов нізвідки, але здобув таку громадську підтримку політичної кампанії, якої ще не бачила сучасна політика. Невелика група темношкірих активістів і лідерів бізнесу, яким допекли хронічні упередження й дискримінація в найбільш сегрегованому місті Америки, вирішили зареєструвати рекордну кількість виборців і потім обрати відомого конгресмена з видатними талантами та обмеженими амбіціями на посаду мера — таке справді здавалося фантастикою.

Ніхто не вірив, що цей рух має шанси на успіх: навіть Гарольд оцінював це скептично. Дії в кампанії були слабенькими, у кадровому сенсі вона була забезпечена недосвідченими волонтерами. Однак сталося диво — якийсь колективний спалах. Люди, які ніколи не думали про політику — ніколи навіть не ходили голосувати, — усі відразу підхопили цю ідею. Дорослі та школярі почали роздавати блакитні значки кампанії. Це був масовий спротив проти життя в умовах постійного накопичення непорядності й зневаги, проти всіх свавільних заборон і застарілих правил. Щоразу, коли темношкірі проминали будинок Паркового управління із північного боку, вони помічали, наскільки він красивіший за будинки в їхньому районі; і щоразу, прямуючи в пошуках роботи чи в безнадійній спробі отримати банківську позику, вони скупчувались, як грозові хмари, й накривали мерію міста.

У часи, коли я потрапив у Чикаго, Гарольд уже наполовину відмотав свій перший мерський термін. Міська рада, що колись була просто гумовим штампом у руках дядечка Дейлі⁹, розділила місто на расові табори, причому панівна більшість білих старійшин блокувала будь-які реформи, запропоновані Гарольдом. Він намагався вмовити їх і досягти згоди, але вони не поступалися. Його меседжі були захопливими, від телеекрана важко було відірватися, але далі цього справа не йшла. Через федеральний суд Гарольд зміг змінити намальовані місцевими законодавцями-расистами контури виборчих округів за принципом ґеррімандерингу¹⁰, в результаті домігся формування більшості та зруйнував блокаду. Але перш ніж він зміг реалізувати всі зміни, що обіцяв, серцевий напад звів його в могилу. Спадкоємець старого ладу Річ Дейлі врешті усівся на троні свого батька.

Перебуваючи далеко від епіцентру подій, я спостерігав за цією драмою, намагаючись винести з неї корисні уроки. Виявилося, що величезну енергію руху можна підтримувати без структури, організації й управлінських умінь. Але водночас я побачив, як розумна й обґрунтована політична кампанія, заснована на принципах скасування расового розмежування, викликала страх і спротив у відповідь, так що зрештою все повернулося на стару колію. А коаліція Гарольда після його смерті швидко розпалася, очевидячки, через те, що надію на зміни поклали на одного-єдиного харизматичного лідера.

Проте якою великою силою їхній обранець був протягом тих п’яти років! Незважаючи на бар’єри, Чикаго змінювалося, і всі бачили це на власні очі. Міські справи — від підрізання дерев до прибирання снігу з вулиць і ремонту доріг — розподілили між адміністративними районами по-новому, значно справедливіше. У бідних кварталах будували нові школи. Функції міських службовців перестали зводитися лише до нагляду, так що ділова спільнота в кінцевому підсумку почала якось розрізняти, хто з них хто.

Найголовніше, що Гарольд дав людям надію. Темношкірі чиказці в ті часи говорили про нього так само, як попереднє покоління білих прогресивних людей говорило про Боббі Кеннеді: не так важливо було те, що він зробив, як те, що змусив їх відчути. Наче все стало можливим. Наче ти міг переробити весь світ.

У мені це посіяло певне зерно. Я вперше подумав: от якби й мені колись обійняти публічну посаду. (Я був не єдиним з такими намірами — невдовзі після обрання Гарольда мером Джессі Джексон оголосив про свій намір балотуватися на посаду президента.) Можливо, саме туди й перетікала енергія рухів за права людини — в електоральну політику? Джон Льюїс, Ендрю Янг, Джуліан Бонд — чи не тому вони боролися за посади, що саме на цій арені могли принести найбільше користі? Я знав, що в цьому криються й певні пастки: компроміси, викачування грошей, втрата цілісності ідеалів і невпинне прагнення до перемоги.

Однак міг існувати й інший шлях. Приміром, якби ви могли згенерувати таку саму енергію, той самий сенс мети не лише в громаді темношкірих, але й уздовж ліній расового поділу. Певно, якщо добре підготуватися, розробити нові політики й набути вмінь в управлінні, можна уникнути деяких помилок Гарольда. Можливо, принципи організації слід сформулювати не тільки для проведення кампанії, а й, власне, для врядування — стимулювання участі й активної громадянської позиції серед тих, хто лишався осторонь, і тоді можна навчити їх не просто довіряти обраним ними лідерам, але й довіряти один одному, а також самим собі.

Оце я й повторював собі раз у раз. Однак це ще було не все. Мені не давало спокою одне доволі вузьке питання, а саме — задоволення своїх власних амбіцій. Я набув чимало організаційних навичок, але в плані особистих досягнень похвалитися не було чим. Навіть моя матуся, жінка, яка щоразу робила все по-своєму, тривожилася з цього приводу.

— Не знаю, Бар, — якось сказала вона мені на Різдво. — Ти можеш усе життя пропрацювати поза інститутами. Але ти міг би зробити набагато більше, намагаючись змінити ці інститути зсередини. А від себе можу додати ось що, — продовжила вона із сумною усмішкою. — Погано бути бідним.

І так склалося, що восени 1988 року я засунув свої амбіції подалі. Відмінники, голови студентських колегій, латиністи, майстри дебатів — ті, кого я зустрів у Гарвардській школі права, загалом були яскравими юнаками й дівчатами, які, на відміну від мене, виросли з обґрунтованим переконанням, що їм на роду написано бути лідерами в житті. Те, що мені вдалося успішно завершити навчання, я пояснюю здебільшого тим фактом, що я був на кілька років старшим за своїх одногрупників. Тоді як багато з них сприймали навчальне навантаження зі стогоном, для мене провести день у бібліотеці, а ще краще на дивані у квартирі поруч із кампусом, під стукіт м’яча і приглушені крики гравців, було великим задоволенням після трьох років організації зборів громади та дзвінків у чужі двері на дикому холоді.

І ще одне: вивчення права не дуже відрізнялося від того, що я робив у роки самотніх роздумів над громадськими питаннями. На яких принципах налагоджуються стосунки між індивідом і суспільством, як далеко заходять наші обов’язки перед іншими? До якої міри уряд повинен регулювати ринок? Як відбуваються соціальні зміни та як правителі можуть забезпечити всім право голосу?

Я ніяк не міг насититися всіма цими питаннями. Я любив сперечатися, особливо зі студентами, які були більш консервативними за мене і, попри незгоду, були задоволені тим фактом, що я серйозно сприймав їхні аргументи. В обговореннях на семінарах моя рука була постійно вгорі, що привертало до мене численні шанобливі погляди. Я нічого не міг із цим вдіяти: це було так, наче я після років усамітнення зі своїми дивними пристрастями — жонглюванням чи ковтанням шпаг — раптом опинився в цирковій школі.

Ентузіазм допомагає здолати недоліки, кажу я своїм донькам, — і це було справедливо принаймні для мого перебування в Гарварді. На другому році навчання мене обрали першим темношкірим очільником журналу Law Review, що мав зв’язки з багатьма виданнями в усій країні. Я уклав контракт на написання книги. Звідусіль надходили пропозиції роботи, і здавалося, що мій шлях нарешті вималювався так само, як це було з моїми попередниками в Law Review: я став співробітником у судді Верховного Суду, попрацював у відомій юридичній фірмі й Офісі федерального прокурора, тож у зручний момент міг за бажання випробувати свої сили в політиці.

Мені добряче шибануло в голову. Певно, єдиним, кого насторожував відкритий шлях нагору, був я сам. Усе відбувалося надто швидко. Пропозиції високої платні, увага — я сприймав усе це як пастку.

На щастя, у мене був час обдумати наступний крок. І так сталося, що майбутнє найважливіше рішення виявилося абсолютно не пов’язаним із правом.

3. Сімейна резиденція президента США розміщується на двох верхніх поверхах головної будівлі Білого дому. — Прим. ред.

4. Вear (англ.). — ведмідь.

5. Персонаж багатьох детективних романів Ерла Стенлі Ґарднера.

6. Франц Омар Фанон (1925–1961) — психіатр і політичний філософ; Ґвендолін Брукс (1917–2000) — американська поетеса, лауреатка Пулітцерівської премії.

7. Американський сенатор, автор расистських законів, спрямованих на посилення сегрегації темношкірих на межі ХІХ–ХХ століть.

8. Національна алея (National Mall) — величезний парк у Вашингтоні, що простягся зі сходу на захід між будівлею Конгресу й Меморіалом Лінкольна на 3 км. Зі сходів Меморіалу Лінкольна Мартін Лютер Кінг 28 серпня 1963 року виголосив свою знамениту промову «У мене є мрія» в присутності близько 250 тисяч осіб.

9. Річард Дж. Дейлі був мером Чикаго з 1955 по 1976 рік, але за тривалістю перебування на посаді його перевершив син (22 роки на посаді мера Чикаго).

10. У 1810 році губернатор штату Массачусетс Елбрідж Ґеррі «перекроїв» виборчі округи особливим чином, щоб сприяти перемозі своєї партії. Один з округів за формою нагадував саламандру — звідси й пішов термін «ґеррімандеринг». У сучасних текстах цей термін вимовляють як «джеррімандеринг».

РОЗДІЛ 2

МІШЕЛЬ ЛАВОН РОБІНСОН вже була юристом-практиком, коли ми зустрілися. Їй було двадцять п’ять, і вона працювала у фірмі Sidley&Austin, штаб-квартира якої розташовувалася в Чикаго — саме там я практикувався влітку після першого року правничої школи. Мішель була високою, красивою, дружньою, щирою та страшенно розумною, тому вже під час другої нашої зустрічі я був зачарований нею. Фірма доручила їй подбати про мене, щоб я знав, де, скажімо, знаходиться ксерокс фірми, і взагалі почувався у своїй тарілці. Це також означало, що ми мали ходити разом на обід, а це давало нам змогу посидіти вдвох і поговорити — спочатку про нашу роботу, а під кінець і про все інше.

Протягом наступних кількох років під час канікул, а також коли Мішель приїздила до Гарварду у складі рекрутингової групи своєї фірми, ми вдвох вечеряли й довго гуляли вздовж річки Чарльз, розмовляючи про кінофільми, про сімейні справи й про ті місця у світі, де хотілося б побувати. Коли її тато раптом помер від ускладнень, спричинених розсіяним склерозом, я прилетів, щоби бути з нею поруч. А вона заспокоювала мене, коли в мого дідуся виявили рак простати на останній стадії.

Інакше кажучи, ми стали друзями й коханцями, та коли наблизився мій випуск із правничої школи, ми старанно уникали питання про спільне життя. Якось я взяв її на організаційний семінар, що проводив для свого друга, який очолював громадський центр у Південному районі. Учасниками були переважно матері-одиначки, ті, хто жив на державну допомогу, і мало хто з них мав здібності, що згодилися б на ринку праці. Я попросив їх описати свій світ — яким він є і яким вони хотіли б його зробити. Це була проста вправа, яку я проводив багато разів: люди мали порівняти реалії своїх громад і свого життя зі своїми можливостями, аби зрозуміти, що саме справді можна змінити. Після завершення, коли ми йшли до автівки, Мішель узяла мене під руку й сказала, що її зворушило те, як легко я знаходжу контакт із жінками.

— Ти дав їм надію.

— Їм потрібно дещо більше, ніж надія, — відповів я. Я спробував пояснити їй ту суперечність, яку відчував: між намаганням змінити систему зсередини й протестом проти неї; між прагненням керувати та водночас надихати людей змінити самих себе; зрештою, є бажання бути в політиці, але не з нею.

Мішель зиркнула на мене:

— Тобто світ, який є, і світ, яким він має бути? — обережно уточнила вона.

— Щось таке.

Мішель була незвичайною, я не знав нікого схожого на неї. І хоча раніше такого не було, я раптом почав думати про те, що хочу зробити їй пропозицію. Для Мішель одруження було природним кроком у таких серйозних стосунках, як наші. Для мене ж, хлопця, який виріс із матір’ю, чиї шлюби не тривали довго, потреба формалізувати стосунки не була чимось аж таким обов’язковим. Але річ була не лише в цьому. Коли ми тільки почали зустрічатися, про майбутній шлюб навіть не йшлося: такому самовпевненому молодикові, яким я був тоді, вона ніколи не дала б жодного шансу. Її брат Крейґ, баскетбольна зірка в команді Принстона, перш ніж стати тренером, працював в інвестиційному банку і часом жартував, що в сім’ї ніхто не очікував, що Мішель (вони називали її «Міш») колись одружиться, бо надто вже вольова — жоден парубок не міг би з нею зрівнятися. Дивно, але саме це мені й подобалося в ній — вона постійно кидала виклик і ставилася до мене серйозно.

Але що думала сама Мішель? Я пригадую, якою вона була на першій зустрічі: професійна адвокатка, строга й чітка, вона була зосереджена на своїй кар’єрі, діяла так, як вважала за потрібне, і ніколи не дозволяла собі безглуздих вчинків. І раптом цей дивний хлопець із Гаваїв у потертому одязі й із шаленими мріями втручається в її життя. Частково це було моєю привабливою стороною, казала вона мені, бо я дуже відрізнявся від хлопців, з якими вона виросла, і від чоловіків, з якими вона зустрічалася. Я не був схожий навіть на її батька, якого вона обожнювала: він так і не закінчив муніципального коледжу; у тридцять років захворів на розсіяний склероз, але ніколи не скаржився й ходив щодня на роботу, щоб забезпечити Мішель можливість займатися танцями, а Крейґу — грати в баскетбол, і завжди був вірним родині, був її істинною гордістю та втіхою.

Життя зі мною обіцяло Мішель щось інше, те, що, як вона вважала, втратила в дитинстві. Пригоди. Подорожі. Руйнування кордонів. А її коріння в Чикаго — велика розгалужена родина, здоровий глузд, бажання передусім бути хорошою матір’ю й багато чого іншого — могло стати для мене якорем, якого мені так бракувало в юності. Ми не просто кохали одне одного, ми разом сміялися й поділяли одні й ті самі основні цінності: в цьому була певна симетрія — ми доповнювали одне одного. Ми могли прикрити одне одному спину, наші вразливі місця. Ми могли бути командою.

Інакше кажучи, ми були дуже різними як за досвідом, так і за темпераментом. Для Мішель дорога до ліпшого життя була вузенькою й тривожною. Одна річ, коли за спиною є родина, тоді не боїшся ризикувати, а зовнішній бік успіху — гарна робота й чудовий будинок — завжди тішить серце (хоча невдачі завжди йдуть поруч, наприклад, коли тебе звільнили). Проте Мішель ніколи не боялася змінювати роботу, бо виховання в Південному Чикаго означало, що в певному сенсі ви завжди є аутсайдером. Вона добре знала, де всі ці бар’єри, їй навіть не треба було їх шукати. Сумніви виникали, коли треба було довести, що ти не лише хороший, а й можеш працювати в команді. І довести це не тим, хто сумнівається в тобі, а самому собі.

КОЛИ МОЄ НАВЧАННЯ У ПРАВНИЧІЙ ШКОЛІ добігло кінця, я виклав Мішель свій план. Я не буду клерком. Замість цього я повернуся до Чикаго, продовжуватиму громадську роботу, одночасно працюючи в якійсь невеликій юридичній фірмі, що спеціалізується на громадянських правах. А якщо трапиться шанс, сказав я, то навіть зможу претендувати на публічну посаду.

Мішель це не дуже здивувало. Вона довіряла мені, мовляв, роби все, що вважаєш за потрібне.

— Але мушу сказати тобі, Бараку, — промовила вона, — те, на що ти замахнувся, насправді дуже важко. Тобто мені б твій оптимізм. Часом, звісно, я його маю. Але люди бувають украй самовпевненими, водночас будучи повними невігласами. Думаю, багато хто не хотів би, щоб його смикали. І думаю, політика — це коли довкіл купа людей, які просто прагнуть влади й думають лише про себе. Особливо в Чикаго. Не певна, що ти зможеш щось змінити.

— Але ж я можу хоча б спробувати, чи не так? — сказав я з усмішкою. — Яка користь від престижного юридичного ступеня, якщо ти не можеш ризикнути? Не спрацює, то не спрацює. Я стерплю. Ми стерпимо.

Вона взяла моє обличчя у свої руки.

— Ти помічав, що коли є важкий шлях і легкий шлях, ти щоразу обираєш важкий? Чому, як гадаєш?

Ми засміялися. Направду те саме можна було сказати і про неї. Хай там що, це мало наслідки для нас обох.

ПІСЛЯ КІЛЬКОХ РОКІВ побачень ми з Мішель повінчалися в Троїцькій об’єднаній церкві Христа 3 жовтня 1992 року в присутності понад трьохсот наших друзів, колег і родини, які заповнили всі лави. Пастор церкви, преподобний Єремія А. Райт-молодший, з яким я познайомився і здружився в часи моєї організаційної діяльності, обвінчав нас. Ми були щасливі. Наше спільне майбутнє офіційно розпочалося.

Я отримав допуск до юридичної практики, але відклав її на рік заради проекту VOTE! (Голосуй!) на початку президентської кампанії 1992-го — одного з найбільших в історії проектів реєстрації виборців у штаті Іллінойс. Повернувшись із медового місяця на узбережжі Каліфорнії, я викладав у правничій школі Університету Чикаго, закінчив свою книгу й офіційно приєднався до невеликої фірми із захисту громадянських прав Davis, Miner, Barnhill & Galland, що протистояла дискримінації під час працевлаштування й вирішувала питання будівництва помешкань для тих груп населення, які не могли собі цього дозволити. Тим часом Мішель наситилася корпоративним правом і влаштувалася у відділ планування та розвитку мерії Чикаго; там вона пропрацювала півтора року, перш ніж погодитися вести неприбуткову програму лідерства для молоді під назвою «Помічники влади».

Нам обом подобалися наші заняття й люди, які нас оточували; а ще ми захопилися всілякими громадянськими й філантропічними заходами. Ми відвідували ігри та концерти, вечеряли у великому колі друзів. Нам вдалося купити невелику, але затишну квартиру в Гайд-парку, навпроти озера Мічиган і півострова Промонторі Пойнт, за кілька кроків від того місця, де оселився Крейґ зі своєю молодою родиною. А мама Мішель, Маріан, досі жила у своєму будинку на Саут-Шор, усього за чверть години від нас, і ми часто відвідували її, насолоджуючись смаженими курчатами з овочами та шоколадним бісквітом, а також барбекю, яке робив Піт, дядько Мішель. Наївшись досхочу, ми сідали на кухні довкола дядька й слухали його оповіді про юні роки, щиро сміючись увесь вечір, а інші їхні родичі, малі племінниці та племінники, стрибали на дивані, поки їх не проганяли бавитися надвір.

Дорогою додому в сутінках ми з Мішель часом говорили про те, щоб народити власних дітей: якими вони могли би бути або скільки їх буде? А також: як щодо собаки? І уявляли собі все, що робитимемо разом як справжня сім’я.

Нормальне життя, плідне, щасливе життя. Тоді нам його вистачало.

АЛЕ ЗГОДОМ, УЛІТКУ 1995 року, раптом наклюнулась одна політична можливість — і це був результат дивного ланцюжка подій. Тоді Мела Рейнольдса, чинного конгресмена від другого округу Іллінойсу, віддали під суд за кількома звинуваченнями, включно з підозрою в розбещенні 16-річної волонтерки виборчої кампанії. Якби конгресмена засудили, для його заміни необхідно було провести спеціальні вибори.

Щоб вступити в боротьбу за місце в Конгресі, потрібно було мати гучне ім’я та підтримку, але я в тому окрузі не жив, та й ніхто там мене особливо не знав. А от сенаторка штату Іллінойс від нашого району Еліс Палмер мала всі підстави боротися за це місце, і невдовзі, перед тим як конгресмена засудили (це сталося у серпні), вона кинула свого капелюха на ринг. Палмер, афроамериканська колишня вчителька з глибокими коренями в громаді, мала хоча й не вельми видатні, але доволі пристойні характеристики й цілком подобалася прогресивним та деяким іншим темношкірим активістам старих часів, які ще допомагали на виборах Гарольду. І хоч я не знав її особисто, у нас були спільні друзі. Зважаючи на ту роботу, яку я провів у межах проекту VOTE!, мене запросили допомогти її кампанії, що вже розпочалася. Ще за кілька тижнів дехто навіть почав заохочувати мене подумати про те, щоб боротися за місце Еліс, яке вона ось-ось мала звільнити.

Перш ніж поговорити з Мішель, я склав перелік усіх «за» і «проти». Посаду сенатора штату не можна назвати найпривабливішою: більшість людей навіть не уявляють собі, хто законодавці їхнього штату, а столиця саме цього штату, місто Спрингфілд, прикро прославилася — і перерозподілом бюджетних коштів у старому стилі, на потреби політиків, і торгівлею голосами виборців, уже не кажучи про підкупи та інші політичні пустощі. З іншого боку, мені потрібно було з чогось починати й братися до виконання своїх обов’язків. На моє щастя, законодавці Іллінойсу збиралися на сесії лише кілька тижнів на рік, а це означало, що я можу й далі викладати та працювати у своїй юридичній фірмі.

Та найголовніше, що Еліс Палмер погодилася мене підтримати. Оскільки судовий процес над Рейнольдсом наразі тривав, важко було визначити, яким буде подальший графік. Технічно Еліс могла боротися за місце в Конгресі, одночасно зберігаючи за собою місце в сенаті штату, якщо програє великі перегони, однак вона наполягала на тому, що зробила все для сенату і залишає його назавжди. Разом з обіцянкою підтримки від олдермена муніципалітету Чикаго Тоні Преквінкль, яка мала найкращі організаторські здібності в нашому районі, мої шанси можна було оцінити як більш ніж високі.

Я підійшов до Мішель і розповів їй про свої плани.

— Сприймай це як пробний прогін, — сказав я.

— Гмм.

— Хочу спробувати.

— Я бачу.

— Тоді що ти думаєш про це?

Вона поцілувала мене в щоку.

— Гадаю, саме це ти й хотів робити, тож уперед. Лиш обіцяй, що я не муситиму стирчати в тому Спрингфілді.

Була ще одна особа, з якою треба було порадитися, перш ніж увімкнути швидкість. На початку того року моя матуся захворіла, у неї діагностували рак матки.

Прогноз був невтішний. Принаймні раз на день думка про те, що я втрачаю свою маму, краяла мені серце. Я полетів на Гаваї одразу після новини про її хворобу й дещо розслабився, побачивши, що вона така сама, як завжди, і перебуває в доброму гуморі. Вона зізналася, що їй лячно, але лікуватися планує так агресивно, як лишень може.

— Я нікуди не дінуся, — сказала вона, — поки ти не приведеш мені моїх онуків.

Новину про мою майбутню боротьбу за місце в сенаті штату матуся сприйняла зі своїм звичним ентузіазмом, змусивши розповісти всі деталі. Вона визнала, що доведеться чимало попрацювати, але моя матуся ніколи не вважала напружену роботу чимось іншим, окрім як хорошою діяльністю.

— Постарайся, щоб Мішель погодилася з цим, — сказала вона. — Я не фахівець у шлюбних справах. І думати не смій використати мене як привід для того, щоб відступати. Я часто мала справу із ситуаціями, коли люди вважають, що треба щось у житті відкласти на потім. Це дурниці, зрозумів?

— Згоден.

Через сім місяців після того, як їй поставили цей клятий діагноз, ситуація різко погіршилася. У вересні ми з Мішель полетіли до Нью-Йорка, щоб разом із Майєю показати маму спеціалісту в лікарні Memorial Sloan Kettering. Мама вже проходила хіміотерапію й фізично помітно змінилася. Довге темне волосся зникло, очі запали. Найгірше було те, що за оцінками фахівця її рак досяг четвертої стадії, і варіантів лікування було дуже мало. Дивлячись, як моя мама всмоктує кубики льоду, оскільки в неї відмовили слинні залози, я щосили намагався зберегти хоробре обличчя. Я розповідав їй смішні історії й переказував кінофільм, який щойно подивився. Ми сміялися, коли Майя — на дев’ять місяців молодша за мене, в ті часи студентка Університету Нью-Йорка — нагадала мені, яким владним старшим братом я був. Я тримав маму за руку, стежачи за тим, щоб їй було зручно, перш ніж вона влаштувалася відпочивати. Потім я повернувся до готелю й довго плакав.

Саме в тій поїздці до Нью-Йорка я запропонував матусі переїхати до нас у Чикаго: моя бабуся була надто старенькою, і мама не могла весь час доглядати за нею. Однак мама, затятий архітектор власної долі, відмовилася. «Я краще побуду в знайомому й теплому місці», — сказала вона, дивлячись у вікно. Я сидів, відчуваючи повну безпорадність, думав про той довгий шлях, який вона пройшла за все життя, і згадував, як мене дивував кожний її крок, сповнений щасливих сюрпризів. Я ніколи більше не чув від неї скарг на слабкість. Натомість вона знаходила малі приємності в усьому.

До того моменту.

— Життя — дивна штука, правда ж? — м’яко промовила вона.

Саме так.

ОТАК ЗА ПОРАДОЮ МАТУСІ я з головою занурився у свою першу політичну кампанію. Зараз вона викликає у мене сміх: то було щось таке примітивне, не складніше за вибори до студентської ради. Не було ані плакатів, ані соціологів, навіть теле- чи радіорепортерів. Я оголосив про свій намір 19 вересня 1995 року в готелі Ramada Inn у Гайд-парку: сушки та чипси на столах і кількасот прихильників, серед яких добра чверть — знайомі Мішель. Рекламний проспект нашої кампанії був карткою розміром двадцять на десять сантиметрів, де центральне місце займали паспортна фотографія, біографія на кілька рядків та чотири чи п’ять принципів. Усе це я набрав на своєму комп’ютері й видрукував у магазині Kinko’s.

Я прийняв на роботу двох політичних ветеранів, з якими зустрівся на проекті VOTE!. Керол Енн Гарвел, висока й балакуча, трохи старша сорока років менеджерка моєї кампанії, яку мені тимчасово «позичили» з адміністративного офісу Вест-Сайду. Вона мала вигляд невиправної оптимістки й водночас знала обхідні шляхи до грубого політичного життя Чикаго. Рон Девіс, великий, схожий на ведмедя грізлі, був нашим польовим директором і експертом із подання петицій. Він мав сіро-плямисту зачіску в стилі «афро», гриву безладного волосся на обличчі й дротяні окуляри з товстими скельцями, а його об’єми приховувала чорна сорочка навипуск, яку, здавалося, він ніколи не знімає.

Рон виявився неоціненним помічником: в Іллінойсі діяли правила прямого доступу до голосування, що ускладнювало життя тим претендентам, які не мали партії за спиною. Щоб дійти до голосування, кандидату потрібно було зібрати понад сімсот зареєстрованих виборців, які мешкали в цьому окрузі, і підписати з ними петицію, що поширювалася для збору підписів саме на цій території. «Хороший» підпис має легко читатися, він точно прив’язаний до місцевої адреси й належить саме цьому зареєстрованому виборцю. Досі згадую, як ми вперше зібралися навколо обіднього столу, і Рон, лаючись, роздавав теки-планшети з прикріпленими до них петиціями, особистими даними виборців і листком з інструкціями. Я запропонував, перш ніж узятися за петиції, організувати якісь форуми для зустрічі з кандидатами та скласти політичні заяви. Керол і Рон поглянули одне на одного й засміялися.

— Слухайте, босе, — сказала Керол. — Збережімо той мотлох Ліги жінок-виборців на післявибори. Наразі оці петиції — єдине, що має значення. Ті парубки, проти яких ви йдете, усе прочешуть густим гребінцем, аби підловити вас на нелегальних підписах. Якщо впіймають, вас викинуть із перегонів. Тому попереджаю, хоч як ми будемо пнутися зі шкіри, приблизно половина підписів виявиться недійсними, а тому нам треба зібрати їх удвічі більше, ніж вони відберуть.

— Принаймні вчетверо більше, — уточнив Рон, вручаючи мені планшет.

Відповідно підготовлений, я поїхав до одного з районів, відібраних Роном для збирання підписів. Я почувався як на початку своєї організаційної кар’єри, коли ходив від будинку до будинку: того немає вдома, а цей не хоче відчиняти двері; то жінки в бігуді з дітьми, що гасали туди-сюди, то чоловіки, що поралися у дворі, щось собі там лаштуючи, іноді молодики у футболках і спортивних штанях — дихаючи густим алкогольним перегаром, вони уважно розглядали список. Були й такі, хто хотів розповісти мені про проблеми в місцевій школі чи про збройні напади, які почастішали в стабільних районах серед робітників. Але здебільшого люди брали до рук планшет, підписували й намагалися якнайшвидше повернутися до своїх справ.

Якщо для мене грюкати у двері було звичною справою, то для Мішель усе це було вперше. Вона хоробро присвятила частину вихідних, щоб допомогти мені. А оскільки Мішель зазвичай збирала більше підписів, ніж я, — з її усмішкою на кілька мегават і оповідями про те, що вона виросла всього лише за кілька кварталів звідси, — то за якісь дві години ми, вже без жодних усмішок, сідали в автомобіль і рушали додому.

— Усе, що мені відомо, — якось сказала вона, — це те, що я справді дуже тебе люблю, якщо витрачаю суботній ранок на такі дурниці.

Отак протягом кількох місяців ми спромоглися зібрати потрібні підписи, учетверо перевищивши норму. Коли я не працював у фірмі й не викладав, то відвідував квартальні клуби, церковні зібрання й притулки для літніх людей, розповідаючи виборцям про свої плани. Не скажу, що я був дуже видатним. Мій виступ кандидата був сухим, зосередженим на місцевій політиці, йому бракувало натхнення та гумору. Мені також здавалося, що говорити про самого себе безглуздо. Як організатор я готувався до того, щоб завжди брати на себе допоміжні функції.

Згодом я став розкутішим, вільнішим, і поступово моїх прихильників побільшало. Я збирав урожай схвалень від місцевих посадовців, пасторів та жменьки прогресивних спілок. Я навіть отримав кілька доповідей з аналізом ситуації в тій чи тій сфері. Отак, мушу сказати, і завершилася моя перша виборча кампанія: хоробрий молодий кандидат, якого підтримали успішна, красива й терпляча дружина та кілька друзів на домашній вечірці, повів за собою людей до політики нового типу.

Але сталося не так, як гадалося. У серпні 1995 року наш зганьблений конгресмен був нарешті засуджений і опинився у в’язниці; спеціальні вибори призначили на кінець листопада. Оскільки його місце залишалося вакантним і процедури було офіційно оголошено, інші кандидати, на додачу до Еліс Палмер, долучилися до перегонів до Конгресу. Серед них — Джессі Джексон-молодший, який привернув увагу в державному масштабі активною підтримкою свого батька на загальнонаціональному з’їзді Демократичної партії в 1988 році. Ми з Мішель знали й любили Джессі-молодшого. Його сестра Сантіта була однією з найближчих подруг Мішель у старшій школі й дружкою на нашому весіллі. Він був достатньо популярним, аби його вступ у виборчу боротьбу швидко змінив динаміку перегонів, так що Еліс потрапила у дуже невигідне становище.

А оскільки спеціальні вибори до Конгресу мали відбутися за кілька тижнів до того, як можна було подавати петиції на сенатське місце Еліс, моя команда занервувала.

— Тобі варто ще раз переконатися, що Еліс не збирається заважати тобі, якщо програє Джессі-молодшому, — сказав Рон.

Я кивнув.

— Вона обіцяла мені, що не буде боротися. Дала слово. І зробила це публічно. Навіть на папері.

— Чудово, Бараку. Але можеш перевірити ще раз?

Я зателефонував Еліс і ще раз отримав її запевнення, що незалежно від того, яким буде її похід до Конгресу, вона збирається піти з політики штату.

Однак, коли Джессі-молодший виграв спеціальні вибори, а Еліс опинилася третьою далеко позаду, щось змінилося. У пресі почали з’являтися оповіді про «План кампанії Еліс». Кілька її давніх прихильників попросили мене про зустріч, і коли я прийшов, запропонували мені знятися з перегонів. Громада не може дозволити собі відмовитися від авторитету Еліс, казали вони. Я маю терпляче почекати: мій час іще настане. Я не здавався: у мене були волонтери та спонсори, які вже вклали значні кошти в кампанію. Я підтримував Еліс навіть тоді, коли Джессі-молодший виграв, але співрозмовники були непохитні. На той час, коли я сконтактував з Еліс, стало зрозуміло, до чого йде. Наступного тижня вона провела прес-конференцію в Спрингфілді, оголосивши, що подала петиції останньої миті й наміряється зберегти своє місце.

— А я вас попереджала, — дорікнула Керол, затягнувшись цигаркою й випустивши тоненьку цівку диму в стелю.

Я почувався приголомшеним і зрадженим, але розумів, що ще не все втрачено. Ми збудували за останні місяці хорошу організацію, і майже всі обрані посадовці казали, що підтримуватимуть нас. Рон і Керол були не настільки оптимістичними.

— Босе, ненавиджу говорити таке, — почала Керол, — але більшість поки що не знає, хто ви є. До дідька, їм також невідомо, хто вона, але — не ображайтеся — «Еліс Палмер» у виборчих бюлетенях має до біса кращий вигляд, ніж «Барак Обама».

Я розумів, що вона має на увазі, але сказав їм, що нам треба бути далекогляднішими, навіть якщо багато видатних мешканців Чикаго раптом вимагатимуть, щоб я зійшов із доріжки. І якось опівдні Рон і Керол прийшли до мене додому. Було схоже, ніби вони виграли в лотерею.

— Петиції Еліс, — сказав Рон. — Вони жахливі. Найгірше, що я бачив у житті. Усі ті негри, які намагалися виштовхнути вас із перегонів, навіть не спробували зробити елементарного. Вона через це може вилетіти з гонки.

Я переглянув попередні розрахунки, які зробив Рон зі своїми волонтерами. Так і було: петиції, які подала Еліс, схоже, містили недійсні підписи людей, чиї адреси знаходилися за межами округу; також велика кількість підписів до різних імен була зроблена однією рукою. Я почухав потилицю.

— Ну, не знаю…

— Не знаєте що? — запитала Керол.

— Не знаю, чи хочу я такої перемоги, як ця. Тобто так, мене хочуть обійти лівою ногою. Але ці правила балотування такі сумнівні. Може, я й зміг би її перемогти.

Керол відхилилася назад і стиснула щелепи.

— Ця жінка дала вам слово, Бараку! — сердилася вона. — Ми всі надривалися, враховуючи її обіцянку. А тепер, коли вона намагається затоптати вас у лайно, і навіть це не може зробити як слід, ви збираєтеся дати їй просто піти? Ви не думаєте, що вони за секунду викинули б вас із виборів на смітник, якби могли? — Вона струснула головою. — Отож, Бараку. Ви хороша людина… і тому ми віримо у вас. Але якщо ви здрейфите, то йдіть у професори чи ще кудись, бо політика не для вас. Вас розжують і виплюнуть, і ви не зможете зробити нічого доброго.

Я поглянув на Рона, який спокійно сказав:

— Вона має рацію.

Я відкинувся на спинку крісла й запалив сигарету. Я відсторонився від усього, намагаючись зрозуміти свої почуття. Чи так сильно я цього хочу? Я нагадав сам собі, скільки всього хотів зробити, перебуваючи на посаді сенатора, і як наполегливо я збирався працювати, якщо отримаю шанс.

— Гаразд, — нарешті промовив я.

— Гаразд! — вигукнула Керол, і на її обличчя повернулася усмішка. Рон зібрав свої папери та сховав у сумку.

Увесь процес мав тривати пару місяців, але після мого рішення того дня перегони фінішували дуже швидко. Ми подали свій протест до виборчої комісії Чикаго, і коли стало ясно, що її рішення буде на нашу користь, Еліс зійшла з дистанції. Попутно ми викинули з бюлетенів ще кілька демократів із сумнівними петиціями. Позбувшись демократичних опонентів і маючи в опозиції одного республіканця, я вже був на шляху до сенату штату.

Хоч яким благородним уявлявся мені образ політика, він мав почекати.

Думаю, ця перша виборча кампанія дала мені кілька корисних уроків. Я навчився поважати окремі компоненти політики, приділяти увагу важливим деталям, виконувати рутинну роботу, від якої могла залежати перемога чи поразка. Вона підтвердила також те, що я вже дізнався про самого себе: я дуже любив чесно грати й не любив програвати.

Проте один урок, що залишився зі мною, не мав нічого спільного ні з механізмом кампанії, ні з жорсткою політичною боротьбою. Він був пов’язаний із телефонним дзвінком від Майї з Гаваїв на початку листопада, задовго до того, як я мав дізнатися результати перегонів.

— Вона зробила поганий вибір, Бар, — сказала Майя.

— Наскільки поганий?

— Тобі краще прилетіти якнайшвидше.

Я вже знав, що стан моєї матусі погіршувався. Я розмовляв із нею лише за кілька днів до того. Почувши в її голосі новий рівень болю та приреченості, я взяв квиток на літак до Гаваїв на наступний тиждень.

— Вона може говорити? — запитав я Майю.

— Не думаю. Їй стає то краще, то гірше.

Я поклав слухавку й зателефонував до авіакомпанії, щоб змінити квиток на найближчий ранок. Я зателефонував Керол, щоб скасувати деякі заходи кампанії й обговорити, що треба зробити за моєї відсутності. А кілька годин потому Майя знову подзвонила.

— Мені дуже шкода. Її більше немає... Вона так і не прийшла до тями, — так сказала моя сестра. Майя сиділа біля її лікарняного ліжка, читаючи вголос книжку народних казок, коли моя мама заснула навіки.

Ми влаштували поховальну церемонію того ж тижня в Японському саду позад Центру Схід-Захід в Університеті Гаваїв. Я згадав, як ще малим хлопчиком тут грався, а мама сиділа на сонечку та спостерігала, як я перекидався на траві, заповзав на кам’яні сходи й ловив пуголовків у струмку, що стікав донизу. Після всього ми з Майєю поїхали до оглядового майданчика біля Голови Коко й висипали її попіл у морські хвилі, що билися об скелю. І я думав, як самотньо мамі й сестрі було в тій палаті, без мене поруч, такий я був заклопотаний досягненням своїх величних цілей. Я знав, що ніколи не поверну все це назад. Більше, ніж смуток, мене охопив великий сором.

ЯКЩО ВИ ЖИВЕТЕ НЕ на південній околиці Чикаго, то найшвидший шлях до Спрингфілда — дорога І-55. Щоб у годину пік дістатися туди з центру міста через західні околиці, доводиться повзти в суцільному потоку машин. Але щойно ви проминули Джолієт, пряма вільна смуга асфальту, прорізаючи південно-західну частину через Блумінгтон (де розташована штаб-квартира страхової компанії State Farm та Beer Nuts) і Лінкольн (містечко назвали на честь президента, який, ще коли був звичайним адвокатом, допоміг утвердити його статус), веде вас далі й далі повз кукурудзяні поля.

Майже протягом восьми років я, зазвичай сам, пересувався тією дорогою, переважно за три з половиною години дістаючись Спрингфілда й повертаючись назад, по кілька разів восени, більшу частину зими та на початку весни, коли законодавчий орган штату Іллінойс працював на повну силу. Я вирушав у дорогу у вівторок після вечері й повертався увечері в четвер або вранці у п’ятницю. Покриття мобільного зв’язку зникало десь через годину після виїзду з Чикаго, і єдині сигнали, які можна було почути, — це радіошоу та християнська музика. Щоб не заснути, я слухав аудіокнижки — що довша, то краще, — переважно сучасні повісті (Джон ле Карре й Тоні Моррісон були улюбленими), а також великі історичні твори про Громадянську війну, Вікторіанську епоху, падіння Римської імперії.

Якби мене попросили, я розповів би друзям-скептикам, як багато корисного мені дав Спрингфілд, принаймні в перші кілька років це було саме так. З усіх півста штатів Іллінойс найкраще репрезентував демографію нації, тут знайшлося місце і для переповненого метрополіса, і для розлогих передмість, фермерських поселень, виробничих містечок, до того ж це був регіон радше південний, аніж північний. Щодня під високим куполом Капітолія ви могли бачити зріз Америки в повному масштабі, втілену в життя поему Карла Сандберга¹¹. Діти з центральних районів, які під час екскурсій розштовхували один одного, респектабельні банкіри зі своїми громіздкими портативними телефонами, фермери в солом’яних капелюхах, які намагалися розширити шлюзи, аби промислові баржі могли доставити на ринок їхні врожаї. Ви побачили б латиноамериканських матусь, що клопочуться про центри денного догляду за дітьми, і команди зрілих байкерів у шкіряних жилетках із ретельно поголеними в особливий спосіб обличчями, які противляться спробам законодавців надіти на них шоломи.

У перші місяці я тримав свою голову низько схиленою. Дехто з моїх колег підозріло ставився до незвичайного імені й Гарвардської родовідної, але я сумлінно виконував свою домашню роботу й допомагав збирати гроші для кампаній інших сенаторів. Я спілкувався зі своїми колегами-законодавцями та їхніми співробітниками не лише на засіданнях сенату, але й на баскетбольному майданчику та полях для гольфу. А ще ж ми організували щотижневі змагання в покер на двопартійній основі, по два долари з трикратним підвищенням ставки. І тоді кімната щоразу заповнювалася тютюновим димом і порожньою балаканиною, а пиво попивалося з нововідкритої діжки.

Допомогло мені те, що я знав лідера сенатської меншості, огрядного темношкірого чоловіка Еміля Джонса віком приблизно шістдесят років. Він досяг вершин завдяки одній традиційній адміністративній організації часів Дейлі-старшого та представляв той самий округ, де я колись починав організаційну роботу. Ось як ми зустрілися вперше: я привів групу батьків до його офісу, вимагаючи зустрічі, — тоді треба було розробити підготовчу програму для місцевої молоді. Замість того щоб одразу вказати нам на двері, він запросив усіх усередину.

— Можливо, ви не повірите, — почав він, — але я на вас чекав! — Він пояснив, що сам колись не мав шансів закінчити коледж і хотів домогтися, щоб дедалі більше фінансів штату надходило до занедбаних районів, де мешкають афроамериканці. — Це все буде на вашій совісті — визначити, що нам потрібно, — казав він, поплескуючи мене по спині, вже коли моя група виходила з його офісу. — А політику залиште мені.

Достатньо швидко Еміль виборов фінанси на свою програму, і наша дружба переросла в сенатську співпрацю. Він пишався мною й часто ставав на захист моїх реформаторських дій. Навіть коли він відчував гостру потребу в голосах підтримки в питаннях, які висував (особливо клопотався, щоб отримати від Чикаго ліцензію для плавучого казино), то ніколи не нападав на мене, якщо я казав йому, що не можу цього зробити. Хоча інколи, змушений спробувати інші підходи, Еміль і не стримувався від різких висловів.

— Барак інший, — якось сказав він співробітнику апарату. — Він швидко піде вгору.

Попри всі мої намагання й добру волю Еміля, жоден із нас не міг змінити одного неспростовного факту — ми були в партії меншості. Республіканці в сенаті Іллінойсу взяли на озброєння той самий безкомпромісний підхід, яким користувався Ньют Ґінгріч, коли намагався нейтралізувати демократів у Конгресі. Республіканська партія зосередила у своїх руках абсолютний контроль над законопроектами, що виходили з комітетів, і над доповненнями, уже готовими до прийняття. А для молодших сенаторів від меншості, подібних до мене, у Спрингфілді було спеціальне прізвисько: ми були «грибами». Чому? Бо нас «годували лайном і тримали у темряві»...

Але випадково я виявив, що можу формувати важливі закони. Я допоміг уточнити іллінойську версію національного закону про реформу соціального забезпечення, підписаного Біллом Клінтоном, що передбачав достатню підтримку тим, хто переходив на іншу роботу. Під час одного з тривалих скандалів у Спрингфілді Еміль делегував мене представляти партію в комітеті з оновлення етичних законів. Ніхто не хотів у це впрягатися, і справу вже визнали безнадійною, та завдяки добрим стосункам зі своїм республіканським колегою Кірком Діллардом ми провели закон, що ліквідував деякі ганебні практики, зокрема використання зібраних на кампанію грошей з особистою метою — на кшталт розширення власного будинку чи придбання шуби з натурального хутра. Як результат, деякі сенатори після цього тижнями з нами не розмовляли.

Більш типовими були часи ближче до кінця першої сесії, коли я зривався зі свого місця, протестуючи проти безсоромного зменшення податків з деяких прибуткових галузей, тимчасом як штат скорочував послуги для малозабезпечених. Я вибудував послідовність фактів і підготувався з ретельністю судового адвоката. Я сказав, що такі безглузді податкові пільги порушують консервативні ринкові принципи, за які республіканці завжди стоять горою. Та щойно я сів, голова сенату Пейт Філіп — міцний, білявий колишній морський піхотинець, відомий своїми різноманітними образами на адресу жінок і кольорових, — підійшов до мого місця.

— До біса вдалий виступ, — сказав він, перекидаючи в роті незапалену сигару. — Влучно вистрілив.

— Дякую.

— Це може змінити багато чого, — сказав він, — але ви не змінили жодного голосу. — Після цього він подав знак головуючому й самозакохано спостерігав, як на табло один за одним спалахували зелені вогники, що означали голоси «за».

Такою була політична боротьба в Спрингфілді: безліч сумнівних оборудок, здебільшого прихованих від стороннього ока, законодавці, які зважували суперницькі впливові інтереси з байдужістю базарних торговців, і все це з одночасним ревнивим відстеженням жменьки «ідеологічних» червоних кнопок — зброї, абортів, податків, — бо то все були надто пекучі й конфліктні питання.

Не можна сказати, що люди не знали різниці між хорошою та поганою політикою. Але всі у Спрингфілді розуміли, що 90% виборців не зважають на те, що коїться в сенаті. Складний, але життєво важливий компроміс усупереч партійній ідеології, спрямований на підтримку інноваційної ідеї, — ось що могло коштувати вам ключової підтримки, втрати фінансових джерел, лідерської посади чи навіть програшу у виборах.

Чи здатен хтось змусити виборців бути уважнішими? Я намагався. Повернувшись до округу, я почав приймати майже будь-які запрошення. Я завів регулярну колонку для місцевої щотижневої газети Hyde Park Herald, у якої було близько п’яти тисяч читачів. Я орендував приміщення в мерії містечка, розкладав тістечка й буклети зі своїми поправками до законів, а потім зазвичай сидів із моїм штатним співробітником, зиркаючи на годинника та чекаючи натовпу — але так нікого ми й не дочекалися.

Я не міг звинувачувати виборців у тому, що вони не приходили. Усі були зайняті, у всіх були сім’ї, а крім того, більшість дебатів у Спрингфілді, здавалося, були ні про що. Водночас у цілій низці важливих питань, які справді турбували моїх виборців, вони, напевно, вже погодилися зі мною, оскільки кордони мого округу, як і майже будь-якого округу в Іллінойсі, встановили колись із хірургічною точністю — і це було зроблено в інтересах однієї партії. Отож, коли я хотів збільшити фінансування шкіл у бідних районах, поліпшити доступ до первинної медичної допомоги чи організувати перекваліфікацію звільнених робітників — у всіх цих питаннях моїх виборців можна було й не переконувати. Ті люди, яких мені потрібно було залучати й переконувати, жили зовсім в іншому місці.

Наприкінці другої сесії я зміг відчути атмосферу Капітолія, що тиснула на мене, а саме безперспективність належності до меншості, цинізм, який так багато моїх колег носили як почесну відзнаку. У жодного з них — жодних сумнівів. Одного разу, коли я стояв у ротонді після того, як запропонований мною білль із тріском провалився, відомий лобіст підійшов до мене й обійняв.

— Припини битися головою об стінку, Бараку, — сказав він. — Ключем до успіху в подібному місці є розуміння того, що це бізнес. Це як торгівля автівками. Чи прибирання вулиць. Коли ти починаєш вважати, що це щось більше, це зводить тебе з розуму.

ДЕЯКІ ПОЛІТОЛОГИ стверджують, мовляв, усе, що я розповідаю про Спрингфілд, описує лише те, як має працювати плюралізм; що в «торгівлі кіньми» (тобто нескінченних переговорах) між групами інтересів немає нічого натхненного, але саме так працює демократія. Ну, можливо, я легше сприйняв би цей аргумент, якби він не стосувався того життя, про яке я колись мріяв удома.

Перші два роки в сенаті минули непомітно. Мішель була заклопотана своєю роботою, і хоча вона дотрималась обіцянки не відвідувати столицю штату, за винятком приїзду на мою присягу, ми продовжували потихеньку спілкуватися телефоном у ті вечори, коли я був відсутній. Потім одного дня восени 1997 року вона зателефонувала до мене в офіс і сказала тремтячим голосом:

— Це сталося.

— Що саме?

— Ти станеш татком.

Отже, я скоро стану татком? Якими сповненими приємних миттєвостей були ті місяці! Я відповідав усім стереотипам щодо очікування батьківства: відвідував курси «Абетка для батьків», учився збирати дитяче ліжечко та читав книгу «Чого очікувати, коли ви в приємному очікуванні» з ручкою в руці — щоб підкреслювати ключові думки. Близько шостої ранку 4 липня Мішель поторсала мене й заявила, мовляв, час до лікарні. Я заметушився, збираючи сумку, спеціально підготовлену для цього випадку, і через сім годин познайомився з Малією Енн Обамою, приблизно чотири кілограми досконалості.

На додаток до своїх талантів наша доця виявилася чудовим проектувальником, вона народилася у влучний момент — ані сесій, ані іспитів, ані справ, що тяглися одна за одною, — тож я міг розпоряджатися рештою літа на свій розсуд. Сова за природою, я міг сидіти поночі, щоб Мішель могла відпочити, а сам тим часом заспокоював Малію у своїх обіймах або читав їй щось, поки вона дивилася на мене великими здивованими очицями, або клював носом із нею на грудях у спокої й ніжності. Я думав про цілі покоління чоловіків, яким не довелося пережити такі моменти, і згадував свого тата, якого мені дуже бракувало, а наші короткі побачення не могли цього компенсувати. У такі моменти я усвідомлював, що не хочу бути в жодному іншому місці на Землі.

Однак напруга раннього батьківства врешті взяла своє. Після блаженства перших місяців Мішель повернулася до роботи, а я жонглював одночасно трьома справами. Нам пощастило знайти чудову няню, яка доглядала за Малією протягом дня, однак поява додаткового постійного працівника серйозно підривала наші фінанси.

Мішель узяла на себе основний тягар, розриваючись між материнством і роботою, як слід не уявляючи, наскільки добре виконує свої обов’язки. Після кожної безсонної ночі погодуй і помий дитину, повтішай її, прибери помешкання та перевір якість прибирання, запиши, що треба відвідати педіатра. Як наслідок, вона часто падала без сил на порожнє ліжко, знаючи, що за кілька коротких годин увесь цикл повториться, поки її чоловік «зайнятий важливими справами».

Ми почали частіше сперечатися, зазвичай пізно вночі, коли обоє вже були серйозно змучені. «Я на таке не підписувалася, — якось сказала Мішель, — я відчуваю, що змушена все робити сама».

Мене це зачепило. Якщо я не працював, то був удома, а якщо я вдома забував прибратися на кухні після вечері, то це тому, що потрібно було перевірити екзаменаційні роботи чи вичитати свою промову. Однак навіть намагаючись виправдатися, я знав, що був неправий. У гніві Мішель крилася глибша правда. Я намагався задовольнити дуже багато людей дуже різними способами. Я брав на себе дедалі більше, як вона й передрікала, коли наші проблеми ще були меншими, а особисті обов’язки — не такими складними. Я думав про обіцянку, яку дав собі, коли народилася Малія: мої діти знатимуть мене, зростатимуть, знаючи про мою любов до них, відчуваючи, що вони є першими у моєму серці.

Сидячи в тьмяному світлі нашої вітальні, Мішель більше не видавалася розгніваною, лиш сумною. «Ти впевнений, що варто нести все це на собі?» — запитувала вона.

Не пам’ятаю, що я відповів. Але навряд чи я зізнався б їй, що втратив упевненість.

ОЗИРАЮЧИСЬ, ВАЖКО зрозуміти, чому ми робимо бездумні вчинки. Я не маю на увазі дрібниці — зіпсувати улюблену краватку, намагаючись з’їсти суп в автівці, чи надірвати спину, ганяючи у футбол на День подяки. Я кажу про ідіотські варіанти після важких роздумів: про ті моменти, коли ми виявляємо реальну життєву проблему, аналізуємо її, а потім упевнено доходимо хибного рішення.

Так сталося з моїм походом до Конгресу. Після численних обговорень я змушений був визнати правоту Мішель, коли вона сумнівалася в обґрунтованості моєї жертви в Спрингфілді. Замість того щоб полегшити собі життя, я рвонув у протилежному напрямку, вирішивши натиснути на газ і домогтися впливовішої посади. У той самий час ветеран Конгресу Боббі Раш, колишній член організації «Чорні пантери», вступив у боротьбу проти мера Дейлі на виборах 1999 року і зазнав нищівної поразки — програв навіть у своєму рідному окрузі.

Я вважав кампанію Раша позбавленою натхнення, адже її єдиною метою було лише стати спадкоємцем Гарольда Вашингтона. Якщо він так діяв у Конгресі, міркував я, то мені вдасться ліпше. Вислухавши кількох довірених радників, я наказав своїм працівникам організувати опитування щодо того, чи перспективна конкуренція проти Раша. Це неформальне опитування дало поштовх. Із цифрами в руках я зміг переконати кількох своїх найближчих друзів профінансувати мої виборчі перегони. А потім, попри застереження з боку досвідченіших політиків, що Раш сильніший, ніж це здається на перший погляд, і попри скептицизм Мішель — а я вважав, що для неї краще, якщо замість Спрингфілда опинюсь у Вашингтоні, — я висунув свою кандидатуру до Конгресу від першого виборчого округу.

Майже із самого початку ці перегони стали катастрофою. Через кілька тижнів із табору Раша поповзли чутки: Обама аутсайдер; його підтримують білі друзі; він представник Гарвардської еліти. А ще ж те його ім’я — чи справді він темношкірий?

Зібравши досить коштів, щоб провести справжнє соціологічне опитування, я виявив, що ім’я Боббі було впізнаване на рівні 90% виборців округу, а 70% були готові голосувати за нього, тоді як 11% виборців ледве знали, хто я такий. Невдовзі після цього сталася трагедія — дорослий син Боббі загинув унаслідок вогнепального поранення, — і це викликало додатковий сплеск симпатій до його батька. Я фактично призупинив на місяць свою виборчу кампанію і спостерігав за панахидою, що проходила в моїй церкві під проводом преподобного Єремії Райта. Уже маючи серйозні проблеми вдома, я вирушив із родиною на Гаваї на короткий різдвяний перепочинок. Мав лише зробити перерву для спеціальної сесії, яку скликав губернатор для голосування щодо питання контролю над обігом зброї, що я підтримував. Через хворобу півторарічної Малії й неможливість взяти участь у засіданні я пропустив голосування, і преса Чикаго змішала мене з брудом.

Я програв тридцять пунктів.

Розповідаючи молоді про політичну діяльність, я часом наводжу цю ситуацію на доказ того, як не треба діяти. Зазвичай я завершую цю оповідь, описуючи, як через кілька місяців після програшу мій приятель, стурбований тим, що я впав у депресію, наполіг на тому, щоб я приєднався до нього на з’їзді Демократичної партії 2000 року в Лос-Анджелесі. («Ти повинен знову застрибнути в сідло», — казав він.) Але коли я прибув до Міжнародного аеропорту Лос-Анджелес і спробував орендувати автомобіль, мені відмовили, бо моя картка American Express мала вже перевищений ліміт. Якось я дістався до Стейплс-центру, де виявив прикрий факт: акредитація, яку мені надав приятель, не дає права безпосередньої присутності в залі засідань, тож я мусив тинятися по периметру та спостерігати урочистості на численних екранах телевізорів. Зрештою, після неприємного епізоду того ж вечора, коли приятель не зміг провести мене на одну тусовку, я взяв таксі до готелю, поспав на диванчику в його номері й вилетів до Чикаго якраз у той момент, коли Ел Ґор був номінований.

Отака веселенька історія, особливо у світлі того, де я в результаті опинився. Вона демонструє, пояснюю я своїм слухачам, мінливу природу політики та необхідність уміти швидко відновлюватися.

Ще ж я не згадую похмурого настрою в тому літаку. Мені було майже сорок років, я був розбитий принизливою поразкою та напруженими сімейними стосунками. Мабуть, уперше в житті я відчув, що десь помилився, щось вирішив не так і що, попри всі запаси енергії й оптимізму, які начебто були у мене, попри той потенціал, на який я поставив, повівся як дурень. Ба більше, я збагнув, що в боротьбі за Конгрес мною керувала не якась альтруїстична мрія змінити світ, а просто потреба виправдати ті варіанти, які я вже вибрав, або задовольнити своє его — чи просто заздрість до тих, хто досяг того, чого я не спромігся.

Інакше кажучи, я став саме таким, яким у молоді роки не хотів бути. Я став політиком — і при цьому не дуже хорошим.

11. Карл Сандберг (1878–1967) — американський поет, біограф, журналіст і видавець. Двічі лауреат Пулітцерівської премії — за свої вірші та біографію Авраама Лінкольна.

РОЗДІЛ 3

ПІСЛЯ ТОГО ЯК МЕНЕ «відлупцював» Боббі Раш, я дозволив собі кілька місяців похандрити й зализати рани, а відтак вирішив, що потрібно переформулювати свої пріоритети та повернутися до справи. Я сказав Мішель, що повинен краще ставитися до неї. Ми вже чекали на другу дитину, і хоча я й досі зникав із дому значно частіше, ніж їй хотілося б, вона принаймні помітила ті зусилля, яких я докладав. Я склав новий графік моїх зустрічей у Спрингфілді так, щоб якось таки встигати на вечерю додому. Я намагався бути пунктуальнішим і за найменшої можливості опинятися поруч. І 10 червня 2001 року, трохи менше ніж через три роки після народження Малії, ми пережили новий сплеск щастя, коли з’явилася Саша, подібна до своєї сестри — пухкенька й мила, з міцними чорними кучериками, до яких так і хотілося доторкнутися.

Наступні два роки я вів спокійніше життя, сповнене маленьких радощів та усвідомлення того, що я нарешті досяг рівноваги. Я радо натягав на Малію її перше балетне трико або тримав за руку на прогулянці парком, насолоджувався сміхом Саші, коли покусував її за п’яти, слухав тихе дихання Мішель, яка схиляла голову мені на груди, засинаючи посередині старого кінофільму. Я знову віддався роботі в сенаті штату й насолоджувався дискусіями зі студентами в правничій школі. Я уважно переглянув наші фінансові можливості та склав план виплати боргів. В умовах сповільненого ритму роботи й задоволення від батьківства я замислився над життям після політичної діяльності, перебирав варіанти — або зосередитись на викладанні та написанні наукових праць, або повернутися до адвокатської практики чи, може, пошукати роботу в місцевому благодійному фонді, як уявляла собі моя матуся.

Хай там що, але після невдалого походу до Конгресу я відчував певне полегшення, принаймні це не відбило в мене бажання змінити світ, хоч у яких масштабах. Я спробував вирватися за межі, які доля встановила для мене, тож мав лише дякувати їй за ті щедроти, які вона вже принесла.

Крім того, від різкого розриву з високою політикою мене утримувало таке. По-перше, демократи Іллінойсу вибороли право контролювати зміни меж округів з урахуванням нових даних перепису 2000 року. Це стало можливим завдяки хитромудрій конституції штату, яка змусила врегулювати суперечки між демократичною палатою представників і республіканським сенатом просто шляхом витягання жереба з іменем зі старого циліндра Авраама Лінкольна. Маючи цю владу, демократи могли змінити ґеррімандеринг республіканців із попереднього десятиліття й значно поліпшити на свою користь співвідношення сил у сенаті, де демократи після виборів 2002 року отримали більшість. Отже, ще через один термін я нарешті отримаю свій шанс проводити деякі закони, робити щось важливе для людей, яких представляв, і, можливо, закінчити свою політичну кар’єру на вищій ноті, ніж можна було досі очікувати.

Другим чинником був радше мій інстинкт, ніж подія. Після обрання я намагався щоліта кілька днів їздити до коледжів Іллінойсу в різних округах. Зазвичай я робив це зі своїм головним помічником у сенаті Деном Шомоном — колишнім репортером United Press International у товстезних окулярах, з бурхливою енергією й трубним голосом. Ми кидали на сидіння мого джипа ключки для гольфу, мапу та змінний одяг і вирушали на південь чи на захід, прямуючи до Рок-Айленда або Пінкнівілля, Олтона чи Карбондейла.

Ден був моїм ключовим політичним радником, добрим другом та ідеальним супутником у мандрах: легкий у розмові, ідеальний у мовчанні, та ще й мав звичку палити в автівці, так само як і я. Він мав також енциклопедичні знання з політики штату. Під час нашої першої подорожі я міг сказати, що він трохи нервував, уявляючи, як жителі півдня штату реагуватимуть на темношкірого адвоката з Чикаго з дивним арабським іменем.

— Жодних піжонських штанів, — інструктував він мене перед виїздом.

— У мене немає піжонських штанів, — сказав я.

— Добре. Просто поло й хакі.

— Зрозумів.

Попри всі побоювання Дена, що мене сприймуть не так, як треба, протягом наших подорожей найбільше вражало те, наскільки близьким і знайомим усе видавалося, — що на сільськогосподарському ярмарку, що в залі засідань місцевої влади чи на терасі чиєїсь ферми. Те, як люди розповідали про свої сім’ї та роботу. Їхня стриманість і гостинність. Їхній ентузіазм щодо баскетбольної команди місцевої старшої школи. Їжа, якою нас частували: смажені курчата, тушкована квасоля та формочки з желе.

У цих людях я чув відлуння моїх дідуся з бабусею, моєї мами, мами й батька Мішель. Схожі цінності. Такі самі надії та мрії.

Ці виїзди порідшали, коли народилися мої діти. Однак просте й щире враження, яке вони справляли, залишалося десь глибоко в мені. Я розумів, що допоки мешканці мого округу в Чикаго й округів на півдні штату чужі один для одного, наша політика ніколи реально не зміниться. Політикам завжди буде легко підтримувати давні стереотипи, підбурюючи темношкірих проти білих, іммігрантів проти тутешніх уродженців, а селян проти містян.

Якби наша кампанія своєю чергою могла виступити проти цих клятих політичних стандартів і показати, наскільки американці відокремлені один від одного, тоді, можливо, вдалося б досягти нових домовленостей усередині країни. Тоді внутрішні підбурювачі більше не змогли б налаштовувати одну групу проти іншої. Тоді законодавці справді захищали б інтереси своїх виборців — та й власні — не так вузько і формально, як зараз. Мас-медіа повинні оцінювати й подавати інформацію, зважаючи не на те, хто з якої партії, а з огляду на наші спільні цілі.

Коли я глибше замислився про майбутнє, то зрозумів одну річ: моє уявлення, як наводити мости, не підходить для виборчих перегонів до Конгресу. Проблема країни насамперед у тому, що окреслені колись кордони округів розмежували американців за расовими ознаками: у темношкірому окрузі, подібному до того, де я мешкав, живе громада, замучена десятиліттями дискримінації й зневаги, і випробування для політиків тут найчастіше зводиться до расових питань; схожа ситуація і в численних білих сільських округах — там теж люди почуваються покинутими. Наскільки добре ви відстоюватимете інтереси тих, хто не схожий на нас, — цікавилися виборці, — тих, хто використовував нас, хто дивився на нас зверхньо?

Так, ви могли спробувати відійти від такої вузької політичної основи; маючи владу, можна забезпечити ліпші послуги своїм виборцям, здійснити у своєму окрузі один-два проекти, а у співпраці із союзниками ще й спробувати вплинути на національні дебати. Однак це лише крапля в морі, бо набагато важливіше зруйнувати якісь політичні бар’єри, через які неможливо лікувати тих, хто найбільше цього потребує, навчати дітей із бідних сімей чи створювати робочі місця там, де їх бракує; саме в цих межах діяв щодня Боббі Раш.

Я розумів, що для того, щоб справді збурити це тихе болото, мені потрібно звертатися, якщо є змога, до найширшої аудиторії. А найкращий спосіб зробити це — домагатися загальнодержавної посади, такої як сенатор США.

КОЛИ Я ПОДУМКИ повертаюся до тієї нерозсудливості — бо справжнім нахабством було ув’язатися у виборчі перегони до Сенату США, коли рани від моєї повної поразки ще не загоїлися, — важко не визнати, що я прагнув здійснити нову спробу приблизно так, як алкоголік виправдовує останню чарку. Утім відчуття дуже різнилися. Навіть навпаки, коли я прокручував у голові цю ідею, то доходив до високого ступеня ясності. Звісно ж, я не знав, чи виграю, але точно знав, що можу виграти, і от якби таке сталося, то я точно досягнув би впливової посади. Я міг бачити це й відчувати, як фулбек у футболі помічає розрив у сутичці навколо м’яча і знає, що коли прорватися в цю дірку достатньо швидко, перед ним відкриється вільне поле й залікова зона. Разом із цією ясністю приходить і розуміння: якщо я зараз не прорвуся, то ще встигну покінчити з політикою, і позаяк я вклав у це свої найсильніші прагнення, то страхатися не було чого.

Протягом усього 2002 року я спокійно розглядав цю ідею. Оглянувши політичний ландшафт Іллінойсу, я зрозумів, що сумніви щодо маловідомого темношкірого законодавця штату, який іде на вибори до Сенату США, не були повною дурницею. До того вже кілька афроамериканців здобули загальнодержавні посади, у тому числі колишня сенаторка США Керол Мозлі Браун, талановита, хоча й непослідовна жінка-політик, чия перемога поставила на вуха всю країну, поки вона сама не зруйнувала свій імідж, зокрема, через фінансову етику. З іншого боку, республіканець Пітер Фіцджеральд, який переміг її, був заможним банкіром, чиї консервативні погляди суттєво підірвали його популярність у нашому штаті, що дедалі більше ставав вотчиною демократів.

Я почав із розмов із тріо моїх покер-партнерів у сенаті штату, з демократами Террі Лінком, Денні Якобсом і Ларрі Волшем — хотів лише з’ясувати, чи здатен я, на їхню думку, конкурувати з класом білих робітників і сільськими анклавами, які вони представляли. Судячи з того, що вони бачили під час моїх поїздок, їхня думка була позитивною, і всі вони погодилися підтримати мене, якщо я почну виборчу боротьбу. Так само на мій бік стала низка прогресивних обранців уздовж набережної озера Мічиган у Чикаго, а ще жменька незалежних законодавців-латиноамериканців. Я запитав Джессі-молодшого, чи цікавить його участь у виборах, і він заперечив, додаючи при цьому, що готовий надати мені підтримку. Конгресмен Денні Девіс, доброзичливий третій темношкірий конгресмен у делегації від Іллінойсу, також виступив на мою підтримку. (Я навряд чи міг би звинуватити Боббі Раша в меншому ентузіазмі.)

Найважливішим був Еміль Джонс, який мав обійняти посаду голови сенату штату, а отже, був одним із трьох найпотужніших політиків у Іллінойсі. Під час зустрічі в нього в кабінеті я зауважив йому, що в нинішньому Сенаті США немає жодного афроамериканця і що ті закони, які ми разом просували в Спрингфілді, цілком можуть обстоюватися й у Вашингтоні. І якщо Джонс допоможе одному такому знайомому афроамериканцю обратися до Сенату США, це допече декого зі старої республіканської гвардії у Спрингфілді, хто ставився до нього зверхньо, і оце таки виявилося для Джонса особливо потужним аргументом.

З Девідом Аксельродом я обрав іншу тактику. Консультант мас-медіа, колишній журналіст, серед його клієнтів були Гарольд Вашингтон, колишній сенатор США Пол Саймон і мер Річард М. Дейлі. Акс здобув репутацію національного масштабу як мудрий, жорсткий і вмілий рекламник. Мені подобалася його робота, і я знав, що завдяки його присутності у команді моїй майбутній кампанії більше довірятимуть не лише у штаті, а й серед національних спонсорів та оглядачів.

Я знав також, що він може бути крутим рекламником. «Можна спробувати», — сказав він, коли ми зустрілися за обідом в бістро River North. Акс був одним із багатьох, хто відмовляв мене від конкуренції з Боббі Рашем. Добряче приклавшись до сендвіча, він заявив мені, що я не маю права на другий програш. Проте він сумнівався в тому, що кандидат з іменем, яке римувалося з «Усама», отримає багато голосів із Півдня. До того ж Акс уже мав розмову з принаймні двома іншими ймовірними кандидатами до Сенату — фінансовим ревізором штату Деном Гайнсом та мультимільйонером і менеджером гедж-фонду Блером Галлом. Обидва вони мали значно сильніші позиції для виграшу, а отже, узяти мене за клієнта влетить його фірмі в кругленьку суму.

— Почекай, поки Річ Дейлі піде у відставку, і балотуйся на посаду мера, — підсумував він, витираючи гірчицю з вусів. — Це кращий шанс.

Звісно ж, він мав рацію. Однак я не розігрував звичайну партію. І в Аксі я відчував (під усіма соціологічними даними й стратегічними меморандумами, усіма виразами, які були інструментами його оборудок) споріднену душу, та й сам він ставився до себе не просто як до орендованої гармати. Замість обстоювати механіку виборів я спробував достукатися до його серця.

— Чи ви думали коли-небудь, як Джон і Боббі Кеннеді використовували все найкраще в людях? — запитав я. — Чи цікавилися, як то для них було — допомагати Ліндону Бейнсу Джонсу провести Закон про виборчі права чи Франкліну Делано Рузвельту запроваджувати соціальне забезпечення й тим самим покращити життя мільйонів людей? Політика не повинна бути тим, що думають про неї люди. Вона може бути чимось більшим.

Кошлаті брови Акса задерлися догори, коли він поглянув на мене. Певно, було зрозуміло, що я не просто намагаюся переконати його — я переконував самого себе. За кілька тижнів по тому він зателефонував, щоб сказати, що порадився зі своїми діловими партнерами та дружиною Сьюзен і вирішив узяти мене своїм клієнтом. Перш ніж я розтулив рота, щоб подякувати, він висунув умову.

— Твій ідеалізм вражає, Бараку… але якщо ти не зможеш зібрати п’ять мільйонів доларів для телебачення, аби люди могли почути тебе, то у тебе не буде жодного шансу.

І от після всього цього я нарешті відчув, що готовий до розмови з Мішель. Вона вже попрацювала виконавчим директором зі зв’язків із громадськістю в мережі лікарень Університету Чикаго, і ця робота дала їй певну гнучкість, але все одно вимагала поєднання професійних обов’язків із піклуванням про шкільні справи та гуртки дівчаток. Тому я трохи здивувався, коли замість очікуваної реакції «До біса, ні, Бараку!» вона запропонувала обговорити це з деким із наших найближчих друзів — Марті Несбітом, успішним бізнесменом, чия дружина, лікар Аніта Бланшар, приймала обох наших дівчат, і Валері Джаррет, блискучим адвокатом із міцними зв’язками, яка була керівницею Мішель у міському відділі планування й стала для нас кимось на зразок старшої сестри. Тоді я не знав, що Мішель уже поговорила з Марті й Валері, доручивши їм відмовити мене від моїх дурниць. Ми зібралися на квартирі Валері в Гайд-парку, і під час тривалого сніданку я пояснював їм свої міркування, описував сценарій, що привів би нас до висування від Демократичної партії, відповідав на запитання, чим ця кампанія відрізнятиметься від попередньої. Перед Мішель я не міг применшувати те, як часто мені доведеться бути відсутнім. Однак головне, що я пообіцяв: пан або пропав. Якщо я програю тут, ми зав’язуємо з політикою назавжди. Коли я закінчив, Валері й Марті були на моєму боці, і це, звичайно, стало для Мішель прикрим сюрпризом. Для неї це було не питанням стратегії, але думка про нову кампанію вплинула на неї, як пломбування каналів у зубі. Найбільше її турбували наслідки для наших сімейних фінансів, адже ми ще не оговталися від попередньої кампанії. Вона нагадала мені, що нам потрібно повертати студентські кредити, іпотеку й заборгованість на кредитній картці. Ми ще не починали накопичувати гроші на коледж для дівчат, а на додачу до всього, виборча кампанія вимагає припинення адвокатської практики, щоб уникнути конфлікту інтересів, і це точно підірве наші доходи.

— Програєш — і ми опинимося в іще глибшій дірі, — сказала вона. — А що станеться, якщо виграєш? Як ми утримуватимемо два помешкання, у Вашингтоні й Чикаго, коли з такими труднощами зараз утримуємо лише одне?

Але я очікував цього запитання.

— Якщо я виграю, люба, — сказав я, — це приверне до нас увагу національного масштабу. Я буду єдиним афроамериканцем у Сенаті. На вищому щаблі я напишу нову книгу, яку продаватимуть скрізь, і це покриє наші додаткові витрати.

У Мішель вирвався короткий смішок. Я заробив трохи на своїй першій книзі, однак це і близько не досягало рівня покриття наших витрат, про який я згадував. Моя дружина розуміла, як і більшість людей, що віртуальна книга — це навряд чи вдалий фінансовий план.

— Інакше кажучи, — сказала вона, — у тебе в кишені є чарівний біб. Отак прямо й кажи мені. У тебе чарівний біб, ти його посадиш, і на ранок виросте бобове дерево аж до неба, і ти вилізеш на нього, вб’єш чудовисько, яке живе на хмарах, і принесеш додому гуску, що несе золоті яйця. Правильно?

— Щось таке, — відповів я.

Мішель струснула головою й задивилася у вікно. Ми обоє добре знали, про що йдеться. Нові розлуки. Нова авантюра. Новий крок до чогось, чого я хотів, а вона навряд чи.

— Ось що, Бараку, — сказала Мішель. — Це востаннє. І не чекай, що я братиму участь у кампанії. Направду, ти не повинен розраховувати навіть на мій голос.

У ДИТИНСТВІ я раз у раз спостерігав, як мій дідусь-торговець намагався продавати страхові поліси по телефону. На його обличчі відбивалося страждання, коли він робив рекламні дзвінки з нашої квартири на десятому поверсі хмарочоса в Гонолулу. На початку 2003 року я ловив себе на тому, що часто думаю про нього, коли й сам сидів за письмовим столом у вбого вмебльованій штаб-квартирі моєї виборчої кампанії до Сенату під плакатом, на якому Мухаммед Алі тріумфує над переможеним Сонні Лістоном, і намагався надихнути самого себе на ще один дзвінок задля залучення фінансів.

Крім Дена Шомона й кентукійця на ім’я Джим Коулі, якого ми найняли менеджером кампанії, наш штат складався здебільшого з дітей до двадцяти років, серед яких лише половина отримувала платню, а двоє ще навчалися в школі. Мені найбільше шкода було мого фандрайзера12, який працював на повну ставку: йому доводилося підштовхувати мене взяти слухавку до рук і телефонувати в пошуках фінансів.

Чи ставав я ліпшим політиком? Не можу сказати. На першому запланованому форумі кандидатів у лютому 2003 року я був незграбним і безпомічним, мій мозок навіть не спромігся скласти кілька фраз, яких вимагав тодішній формат. Однак програш Боббі Рашу дав мені чіткий план розгортання гри: мені потрібно було ефективніше взаємодіяти з мас-медіа, учитися поширювати свої ідеї у вигляді змістовних яскравих повідомлень. Також під час кампанії слід було менше возитися із законодавчими документами, а більше — спілкуватися з виборцями. Ще мені потрібно було залучати гроші — і гроші неабиякі. Ми провели кілька опитувань, які начебто підтверджували, що я можу виграти, однак лише в тому разі, якщо збільшу свою присутність у дорогих політичних рекламних роликах на телебаченні.

Виборча кампанія так мене зачаровувала, мовби в мене ніколи й не було тієї разючої невдачі. У квітні Пітер Фіцджеральд роздумав переобиратися. Інший сюрприз — Керол Мозлі Браун, яка, напевно, прагнула отримати номінування демократів на своє попереднє місце, натомість вирішила боротися за посаду мера Чикаго, посилюючи конкуренцію. На первинних виборах проти шести інших демократів я шукав підтримки від профспілок і відомих членів нашої делегації в Конгресі, що допомагало зміцнити мою базу на Півдні й серед лібералів. З допомогою Еміля і демократичної більшості в сенаті штату я став ініціатором низки законопроектів — від закону, що вимагав відеозапису на судових процесах, де передбачається смертна кара, до розширення податкового кредиту на зароблені гроші, що зміцнювало моє реноме як ефективного законодавця.

Національний політичний ландшафт також змінювався на мою користь. У жовтні 2002 року, ще до оголошення вступу у виборчу кампанію, мене запросили виступити на антивоєнному марші в центрі Чикаго щодо майбутнього вторгнення США до Іраку. Той, хто скоро стане кандидатом у сенатори, мав чітко визначити свою політику. І Акс, і Ден вважали, що моя недвозначна позиція проти війни допоможе на первинних виборах у Демократичній партії. Інші застерігали, що, враховуючи настрої в країні після 11 вересня 2001 року (у той час національні соціологічні опитування свідчили, що аж 67% американців підтримують військову операцію проти Іраку), імовірність принаймні короткотермінового військового успіху, а також мої вже неординарні ім’я та походження, протест проти війни може зашкодити моїй кандидатурі.

— Америка любить роздавати під**ачники, — застерігав один із приятелів.

Я весь день обдумував це питання й вирішив, що це буде моє перше випробування: чи зможу я здійснити ту кампанію, яку пообіцяв сам собі? Я надрукував коротку промову на п’ять-шість хвилин і, задоволений тим, що вона містить мої відверті переконання, пішов спати, навіть не надіславши її на перевірку своїй команді. У день маршу на Federal Plaza зібралася понад тисяча людей із Джессі Джексоном на чолі. Було холодно, зривався вітер. Коли назвали моє ім’я, почулися слабенькі аплодисменти, приглушені рукавичками, і я підійшов до мікрофона.

— Почну з того, що, хоча в цьому випадку це марш проти війни, особисто я не є противником будь-якої війни.

Натовп почав затихати, не розуміючи, до чого я веду. Я сказав про ту кров, яка пролилася задля збереження єдиної країни й проголошення нової свободи; про гордість за мого дідуся, який добровольцем пішов воювати за Перл-Гарбор; я підтримав наші воєнні дії в Афганістані й підкреслив своє особисте бажання взяти до рук зброю, щоб попередити нові терористичні акти. «Отож, я виступаю не проти всіх воєн, — сказав я. — Насправді я виступаю проти безглуздих воєн». Далі я заявив, що Саддам Хусейн не становить безпосередньої загрози Сполученим Штатам чи їхнім сусідам і що «навіть успішна війна проти Іраку змусить США запровадити там окупацію на невизначений термін, з непередбачуваними витратами та невідомими наслідками». Я завершив виступ пропозицією, що, коли Президент Буш прагне сутички, йому варто остаточно розібратися з Аль-Каїдою, припинити підтримувати репресивні режими та відмовитися від близькосхідної нафти.

Я відійшов від мікрофона. Натовп аплодував. Ідучи з площі, я думав, що мої зауваги будуть чимось більшим, ніж просто примітками. У новинах ледве згадали про мою присутність на марші.

ЛИШЕ ЧЕРЕЗ КІЛЬКА МІСЯЦІВ після того, як військова коаліція під проводом США почала бомбити Багдад, демократи виступили проти війни в Іраку. Зі збільшенням кількості жертв і посиленням хаосу преса почала ставити запитання, що мали б прозвучати ще на самісінькому початку. Масові виступи громадських активістів винесли нагору маловідомого губернатора Вермонту Говарда Діна у ролі конкурента для інших кандидатів у президентській кампанії 2004 року, як, наприклад, Джона Керрі, який голосував на підтримку війни. Короткий спіч, виголошений мною на антивоєнному марші, раптом виявився пророчим і почав гуляти інтернетом. Мої молоді помічники мусили пояснити мені, який, у біса, зв’язок між блогами, MySpace, хвилею нових волонтерів і пожертвами від простих людей, які ми раптом почали отримувати.

Я як кандидат дістав певне задоволення. У Чикаго я присвячував суботи зануренню в етнічні райони компактного проживання мексиканців, італійців, індійців, поляків, греків, їв і танцював, маршував на парадах, цілував дітей і обіймав бабусь. Щонеділі я відвідував церкви для темношкірих: деякі з них — це щось середнє між манікюрними салонами та фастфудними забігайлівками, зате інші — це величезні храми з паркінгами розміром із футбольне поле. Я мотався передмістями, від зеленого, забудованого віллами Північного берега, до південного заходу Чикаго, де бідність і занедбані будинки перетворювали містечка на справжні нетрі. Двічі на місяць я вирушав на південь — часом сам за кермом, але частіше із Джеремі Поседелем чи Анітою Деккер, двома талановитими співробітниками, які вели там мої справи.

Звертаючись до виборців на початку кампанії, я зазвичай намагався порушити ті питання, що хвилювали мене особисто: скасування податкових канікул для тих компаній, які переводили виробництво за кордон, пропаганда відновлюваних джерел енергії чи полегшення умов доступу дітей до навчання в коледжі. Я пояснював, чому виступав проти війни в Іраку, і хоча визнавав, що наші солдати чудово виконують свої обов’язки, але ж чи варто було починати нову війну, ще не закінчивши попередньої в Афганістані, тоді як Усама бін Ладен досі гуляє на волі?

Однак із часом я зосередився на тому, щоб слухати. І що більше я слухав, то більше люди мені відкривалися. Вони розповідали, як це воно — бути звільненим після багатьох років роботи, виселеним зі свого дому чи мусити продати сімейну ферму. Вони пояснювали, що часто не можуть дозволити собі оформити медичне страхування і, буває, ділять навпіл пігулки, прописані їм лікарями, сподіваючись, що ліки діятимуть довше. Ще розповідали, чому молодь виїжджає (бо в їхньому містечку немає хорошої роботи), і дехто навіть кидає коледж перед самим випуском, бо не може сплатити за навчання.

Отак трансформувалася моя політична заява — це вже були не якісь мої особисті думки, а швидше хроніка цих роздратованих голосів, хор американців з усіх кінців штату.

«Ось у чому суть, — казав я. — Більшість людей, хоч яке у них походження і які вони на вигляд, усі шукають одного й того самого. Вони не прагнуть стати до непристойності багатими. Вони не очікують, що хтось зробить для них те, що вони мають зробити самі.

Однак вони дійсно очікують, що коли захочуть працювати, то знайдуть роботу, щоб забезпечувати сім’ю. Вони сподіваються, що не збанкрутують лише через те, що захворіли. Вони хочуть, щоб їхні діти могли здобути якісну освіту, яка підготує їх до цієї нової економіки, і вони повинні мати можливість відправити дітей до коледжу, якщо ті й самі докладуть зусиль до того. Вони хочуть бути захищеними від злочинців і терористів. І вони уявляють собі, що після довгих років роботи отримають можливість піти на пенсію з гідністю й повагою. Ось так. Це не дуже й багато. Навряд чи хтось розраховує, що уряд вирішить усі їхні проблеми, але в глибині душі люди мають знати, що у разі невеличкої зміни пріоритетів уряд прийде їм на допомогу». Аудиторія мовчала, і запитань було небагато. Та коли зустріч закінчилася, люди вишикувалися, щоб потиснути мені руку, взяти щось із виборчої літератури або поговорити з Джеремі, Анітою чи місцевим волонтером кампанії про те, як можна нам допомогти. А я вирушав до наступного містечка, знаючи, що мої слова — чиста правда, і переконаний у тому, що ця кампанія вже більше не про мене, бо я став просто передавачем, за допомогою якого люди можуть усвідомити важливість своїх оповідей, своєї гідності й поділитися цим одне з одним. У СПОРТІ, ТАК САМО ЯК І В ПОЛІТИЦІ, важко вгадати точну природу моменту. Однак на початок 2004 року ми таки її збагнули. Акс зняв дві телевізійні реклами. На першій я говорив прямо в камеру й завершував слоганом «Так, ми можемо». (Я вважав це банальним, але Акс негайно апелював до вищої інстанції, показавши це Мішель, яка категорично заявила, що «це взагалі не банально».) У центрі другого ролика була Шила Саймон, донька популярного колись сенатора штату Пола Саймона, який після операції на серці помер — лише за кілька днів перед тим, як збирався виступити на мою підтримку. Ми випустили ці ролики в ефір за чотири тижні до первинних виборів (праймеріз). За короткий час моя підтримка майже подвоїлася. Коли за мене виступили п’ять найбільших газет штату, Акс повторно змонтував ролики, щоб підкреслити це, пояснюючи, що темношкірі кандидати загалом отримують більше визнання, ніж білі. Приблизно тоді ж під моїм основним конкурентом захитався фундамент: колишня дружина звинуватила його в домашньому насильстві, і в газетах з’явилися документально підтверджені деталі із зали суду. На 16 березня 2004 року, коли проводилися праймеріз Демократичної партії, ми досягли підтримки виборців у 53% голосів серед усіх семи кандидатів — це було більше, ніж у всіх інших кандидатів-демократів разом узятих, і навіть більше, ніж усі голоси за республіканців, отримані ними на загальних праймеріз у штаті.

З тієї ночі в моїй пам’яті відклалися два моменти: щасливі крики наших доньок (можливо, з маленькою домішкою страху у дворічної Саші), коли з хлопавки розліталися конфетті на святкуванні перемоги, і збуджений Аксельрод, який повідомляє, що я здобув більшість голосів у всіх, крім одного, «білих» районах у Чикаго, що колись були епіцентром расового опору Гарольду Вашингтону. («Гарольд усміхається нам із небес», — сказав він.)

Пам’ятаю також наступний ранок: після безсонної ночі я вирушив на Центральний вокзал, щоб потиснути руки жителям приміських зон, які приїхали на роботу. Тихо падали сніжинки, лапаті, як пелюстки квітів; люди мене впізнавали, тиснули мою руку, і здавалося, що вони всі однаково усміхаються, наче ми разом зробили щось несподіване.

«ЗАСТРЕЛЕНІ З ГАРМАТИ» — так Акс описав наступні кілька місяців, і саме так це відчувалося. Підсумки нашої кампанії з’явилися в загальнонаціональних новинах того самого вечора, тож ЗМІ обривали телефони, прохаючи про інтерв’ю, а обрані посадовці по всій країні передавали свої привітання. Не так важливо, що ми виграли, чи навіть те, з яким неочікуваним відривом це вдалося зробити; оглядачів передусім цікавило те, як саме ми це зробили — тобто як нам пощастило отримати голоси від усіх демографічних груп, включно з південними й сільськими округами, де проживали білі? Коментатори обговорювали те, що за підсумками моєї кампанії можна сказати про расову проблему в Америці, а через мою опозицію із самого початку війні в Іраку — що можна сказати про загальний напрям руху Демократичної партії.

У цій кампанії я не міг дозволити собі святкувати перемогу: ми нашкрябали, що могли, аби лише утриматись на плаву. Найняли додаткових досвідченіших працівників, зокрема директора зі зв’язків із громадськістю Роберта Ґіббса, жорсткого, зате винахідливого алабамця, який працював у кампанії Керрі. Хоча опитування показували, що я обігнав майже на двадцять пунктів свого республіканського опонента Джека Раяна, його резюме змушувало мене не брати будь-що на віру: він був банкіром у Goldman Sachs, викладав у парафіяльній школі для знедолених дітей, а його імідж улюбленця всіх жінок пом’якшував недоліки його доволі звичайної республіканської платформи.

На наше щастя, усе це не вплинуло на перебіг кампанії. Раяна добряче відшмагала преса, коли він, намагаючись виставити мене лібералом з ідеями щодо підвищення податків на великі витрати, підтвердив це купою діаграм із цифрами, котрі, як виявилося, було узято просто зі стелі. Пізніше його висміяли за те, що він приставив до мене свого молодого співробітника, який агресивно переслідував мене скрізь із відеокамерою, навіть у громадських туалетах, та ще й знімав мої розмови з Мішель та дітьми, сподіваючись підловити мене на якійсь дурниці. Останньою краплею стало оприлюднення в пресі таємних записів про розлучення Раяна, в яких його колишня дружина звинувачувала його в тому, що він змушував її відвідувати секс-клуби й намагався схилити до публічного сексу. Через тиждень після цього Раян знявся з виборчих перегонів.

Отже, за п’ять місяців до загальних виборів я раптом позбувся всіх опонентів.

— Єдине, що я знаю, — заявив Ґіббс, — так це те, що, коли все закінчиться, ми з такою удачею маємо їхати до Вегаса.

Та я все одно дотримувався напруженого розкладу, часто завершуючи свої щоденні справи у Спрингфілді й потім рушаючи до сусідніх містечок на якийсь наш черговий захід. Повертаючись з однієї такої подорожі, я отримав дзвінок від когось зі співробітників Джона Керрі із запрошенням виступити з привітальним словом на Національному з’їзді Демократичної партії, що мав відбуватися у Бостоні наприкінці липня. Я не відчув ані гордості, ані хвилювання, лишень хотілося сказати щось про неймовірні речі, які пережив за останній рік. Аксельрод запропонував зібрати всю команду, щоб почати писати промову, однак я відмахнувся.

— Я хотів би спробувати сам, — сказав я йому. — Я добре знаю, що хочу сказати.

Протягом кількох наступних днів я складав свою промову: робив це переважно ввечері, лежачи в ліжку в готелі Renaissance у Спрингфілді, під крики вболівальників бейсболу нотував свої думки на жовтому планшеті. Слова легко лягали на папір як підсумок багатьох років вивчення політики в коледжі та внутрішніх роздумів, що врешті привели мене туди, де я зараз перебував. У голові роїлися голоси — моєї матусі та дідуся з бабусею, мого батька й тих людей, з якими я організовував і проводив цю кампанію. Я думав про всіх тих, кого зустрічав, про тих, у кого була маса причин стати песимістами й циніками, але їм вистачило духу втримати себе, про всіх, хто прагнув до чогось вищого, до спільних досягнень. Доречно я пригадав фразу, почуту на проповіді мого пастора Єремії Райта, яка чудово відображала цей дух.

Мужність надії.

Потім Акс і Ґіббс описали всі перипетії навколо того вечора, коли я мав виступити на з’їзді. Спершу розрахували тривалість моєї промови (спочатку думали про вісім хвилин, але після обговорення довели до сімнадцяти). Потім були болючі скорочення в чернетці від Акса та його досвідченого партнера Джона Каппера, які щоразу поліпшували текст. Ми спізнилися на літак до Бостона через те, що законодавча сесія в Спрингфілді затяглася до ночі. Перша практика використання телесуфлера з моїм інструктором Майклом Шиганом: він пояснив, що мікрофони працюють чудово, тож «нема чого репетувати на всю залу». А який шок я пережив, коли молодий співробітник Керрі попросив вирізати один із моїх найкращих рядків, оскільки його кандидат вирішив вставити ту фразу у свій виступ. («Ти лише сенатор штату, — терпляче нагадував мені Акс, — а тобі надали національну сцену… Не думаю, що вони просять надто багато».) А ось Мішель за кулісами, така чудова у білому, стискає мою руку й з любов’ю заглядає мені в очі: «Тільки не зіпсуй усього, коханий!». Ми пирскаємо сміхом, закохані одне в одного, і потім вступ старшого сенатора від штату Іллінойс Діка Дурбіна: «А зараз я розповім вам про цього Барака Обаму…».

Я лише раз переглянув увесь запис моєї промови на з’їзді 2004 року. Вибори на той момент вже скінчилися, і я сидів сам-один, намагаючись зрозуміти, що відбулося того вечора в залі. У театральному гримі я мав до непристойності юний вигляд, і все було добре видно: ось тут, на початку, мене сіпнули нерви, а там я був надто швидкий чи надто повільний, а ще ж оці незграбні жести, які викривають мою недосвідченість.

Але раптом настає мить, коли я знаходжу свій тон у промові. Натовп затихає. Такі самі моменти я навчився виділяти в наступні роки на певних магічних подіях. Це якісь фізичні відчуття, потік емоцій виникає між тобою й натовпом, наче твоє та їхні життя з’єдналися, як кінострічка, що показує минуле і майбутнє, і твій голос міцнішає так, що далі нікуди, бо якоїсь миті ти глибоко відчуваєш їх; ти можеш бачити їх загалом. Ти підключаєшся до якогось колективного духу, про який ми знаємо і якого прагнемо, — це таке відчуття єдності, що змушує відкинути всі наші відмінності й замінити їх гігантським відчуттям можливостей, — і подібно до всіх найважливіших подій, ти знаєш, що момент спливає і невдовзі ці чари розвіються.

ДО ТОГО ВЕЧОРА я думав, що розумію силу медіа. Я бачив, як ролики Аксельрода стрілою винесли мене в лідери праймеріз, як незнайомі люди раптом починали сигналити й махати мені зі своїх автівок і як діти підбігали до мене на вулиці й дуже серйозно казали: «Я бачив тебе в телевізорі».

Це була дія іншої сили — недозована, пряма передача мільйонам людей, і ще мільйони отримали її через кабельні новини і шоу, а також через інтернет. Сходячи зі сцени, я знав, що промова вдалася, і коли наступного дня на тому самому з’їзді чимало людей поспішали нас привітати, мене це зовсім не дивувало. Утім, незважаючи на все те задоволення від уваги, що я отримав у Бостоні, я все ж вважав, що ця увага скороминуча. Зрозуміло, що тут були лише фанати політики, люди, які отримують кайф, переживаючи все це раз у раз.

Одразу після з’їзду ми з Мішель і дівчатками спакували речі та вирушили у тижневу поїздку в будиночку на колесах до Південного Іллінойсу: я хотів показати тамтешнім виборцям, що й надалі дбатиму насамперед про них, а не про власний інтерес. Ми вже мали за кілька хвилин зробити свою першу зупинку, коли Джеремі, мій директор із південних округів, отримав дзвінок від одного з працівників.

— Гаразд… гаразд… Я скажу водієві.

— Що трапилося? — запитав я, дещо втомлений сном у незручних умовах і напруженим графіком.

— Ми очікували десь із сотню осіб у парку, — сказав Джеремі, — але зараз їх уже принаймні півтисячі. Нас попросили пригальмувати, щоб у них був час упоратися з перевантаженням.

Через двадцять хвилин ми змогли побачити, на що схоже містечко, перетворене на парк. Тут були батьки з дітьми на плечах; старші люди на садових стільчиках розмахували прапорцями; чоловіки в картатих сорочках і солом’яних капелюхах та ще чимало людей щиро прагнули побачити, до чого тут усе це, а дехто просто терпляче чекав на початок. Малія визирнула у вікно, ігноруючи спроби Саші відштовхнути її вбік.

— Що всі ці люди роблять тут у парку? — запитала Малія.

— Вони тут, щоб побачити татуся, — відповіла Мішель.

— Навіщо?

Я повернувся до Ґіббса, який стенув плечима і сказав: «Тобі потрібен більший корабель».

Після цього на кожній зупинці нас зустрічали натовпи в чотири-п’ять разів більші за усі ті, які ми бачили раніше. І не мало значення, як часто ми казали самі собі, що інтерес зав’яне й повітряна кулька здується, не мало значення, як сильно ми опиралися самовдоволенню, але, власне, вибори вже відійшли на другий план. До серпня республіканцям так і не вдалося знайти місцевого кандидата, який забажав би вступити у виборчі перегони (хоча колишній тренер «Чиказьких ведмедів» — професійної футбольної команди — Майк Дітка публічно загравав із цією ідеєю), тож вони заледве змогли найняти консервативного підбурювача Алана Кейса. («Дивись, — сказав Ґіббс із широкою усмішкою, — вони знайшли свого темношкірого!») На додачу до факту, що Кейс був мешканцем Меріленду, його брутальні випади проти абортів і гомосексуальності не відповідали духу жителів Іллінойсу.

— Ісус Христос не голосував би за Барáка Обаму! — підштрикував Кейс, навмисне неправильно ставлячи наголос у моєму імені.

Та я переміг його більш ніж на сорок пунктів — найбільша різниця в сенатських перегонах за всю історію штату.

Наш настрій у вечір виборів був дещо стриманий не лише через те, що успіх став неминучим фактом, але й через національні результати. Керрі програв Бушу, республіканці утримали більшість і в Палаті представників, і в Сенаті; навіть лідер меншості в Сенаті Том Дешл із Південної Дакоти зазнав поразки. А Карл Роув, політичний геній Джорджа Буша, горлав про свою мрію встановити постійну республіканську більшість.

Тим часом Мішель і я були виснажені до краю. Мої співробітники вирахували, що за попередні вісімнадцять місяців я мав лише сім вихідних. Шість тижнів до складання мною присяги сенатора США ми витратили, щоб залагодити поточні життєві справи, які давно потребували уваги. Я полетів до Вашингтона, щоб зустрітися з моїми майбутніми колегами, провести співбесіди з потенційними співробітниками й пошукати найдешевше житло, яке можна було знайти. Мішель вирішила, що разом із дітьми залишиться в Чикаго, де вона мала не лише підтримку з боку родини і друзів, а ще й улюблену роботу. Моє серце краяла думка про те, що три дні на тиждень ми житимемо окремо майже весь рік, але я не міг заперечити її логіки.

В усьому іншому ми не дуже заморочувалися тим, що сталося. Ми провели Різдво на Гаваях із Майєю і Тут. Співали різдвяних пісень, будували замки на піску і дивилися, як дівчатка розпаковують подарунки. Я кинув гірлянду квітів в океан у тому місці, де ми із сестрою розсипали попіл матусі, а ще залишили квіти на Національному тихоокеанському меморіальному цвинтарі, де лежав мій дідусь. Після Нового року вся сім’я полетіла до Вашингтона. Того вечора, якраз напередодні складання присяги, коли Мішель у ванній кімнаті нашого готельного номера готувалася до урочистої вечері на честь нових членів Сенату, мені зателефонувала моя видавчиня. Промова на з’їзді піднесла рейтинг моєї перевиданої книги, що роками лежала без руху, на самісіньку верхівку списку бестселерів. Видавець зателефонувала, щоб привітати мене з цим успіхом, а водночас і з підписанням контракту на нову книжку — цього разу з неймовірно високим гонораром.

Я подякував їй і поклав слухавку тієї самої миті, коли Мішель вийшла з ванної кімнати в блискучій сукні для офіційних прийомів.

— Ти така гарна, мамо, — сказала Саша. Мішель покрутилася перед дівчатами.

— Гаразд, поводьтеся чемно, — сказав я, цілуючи їх на прощання; того вечора про них мала подбати мама Мішель.

Ми вже йшли до ліфта, коли раптом Мішель зупинилася.

— Щось забула? — спитав я.

Вона подивилася на мене й здивовано похитала головою.

— Не можу повірити, що ти насправді стулив усе докупи. Кампанію. Книжку. Все оце.

Я кивнув і поцілував її в чоло.

— Чарівні боби, люба. Чарівні боби…

ЗАЗВИЧАЙ НАЙБІЛЬШИЙ ВИКЛИК для новенького сенатора у Вашингтоні — це привернути увагу людей до того, що ти робиш, хоч що це було б. У мене ж виникла протилежна проблема. Зважаючи на мій фактичний статус новоспеченого сенатора, метушня навколо мене перетворювалася на клоунаду. Репортери звично витискали з мене мої плани, і найчастішим питанням було: чи збираюся я боротися за крісло президента. Коли в день складання присяги один репортер запитав мене: «Де ви бачите своє місце в історії?», я зареготав, пояснюючи, що я щойно прибув до Вашингтона, мій ранг дев’яносто дев’ятий за старшинством, я ще жодного разу не голосував і навіть не знаю, де в Капітолії туалети.

Я не манірився, жодним чином. Виборча кампанія до Сенату сама собою сприймалась як велике досягнення. Я радів, що пробився сюди, і був готовий до початку роботи. Щоб розвіяти всякі ілюзії, ми з командою поставили собі за приклад Гілларі Клінтон, яка за чотири роки до того потрапила в Сенат під урочисті звуки фанфар і взялася за здобуття репутації старанного, конкретного та уважного до своїх виборців політика. Отже, моєю метою було стати робочою конякою, а не цирковим скакуном.

Ніхто не був придатнішим для втілення такої стратегії, ніж мій новий голова адміністрації Пір Роуз. Шістдесятирічний, із сивиною, з фігурою, схожою на ведмедика панду, Піт пропрацював на Капітолійському пагорбі майже половину життя — років зо тридцять. Його великий досвід (остання посада — голова адміністрації у Тома Дешла) і дуже широкі зв’язки в місті створили йому репутацію сто першого сенатора. На відміну від стереотипних уявлень про штатних вашингтонських політиків, Піт не терпів загальної уваги, а під кумедною й незграбною зовнішністю крилася дивна сором’язливість — головна причина, чому він так довго холостякував і чому так несамовито любив котів.

Довелося добре постаратися, щоб умовити Піта обійняти посаду в моєму новонародженому офісі. З його слів, він переймався не так пониженням у статусі, як тим фактом, що йому бракуватиме часу для допомоги всім тим молодим співробітникам, які після поразки Дешла втратили роботу.

Саме ця несхибна порядність і моральність, а ще знання зробили Піта дарунком долі. І саме завдяки його репутації мені вдалося набрати першокласних працівників для мого офісу. Крім Роберта Ґіббса в ролі директора зі зв’язків із громадськістю, ми взяли законодавчим директором ветерана Капітолійського пагорба Кріса Лю, штатним співробітником із питань зовнішньої політики — меткого молодого резервіста Військово-морського флоту Марка Ліпперта; Аліса Мастромонако, старанна помічниця в президентській кампанії Керрі, чиє дитяче личко приховувало незрівнянний талант розв’язання проблем і організації заходів, стала нашим директором-розпорядником. І, нарешті, ми додали до списку вдумливого та елегантного 23-річного Джона Фавро. Фавс, як його називали, також працював у кампанії Керрі й, на думку Ґіббса та Піта, годився на роль спічрайтера.

— Я його зустрічав раніше? — спитав я Ґіббса після інтерв’ю.

— Ну, звісно… це той самий пацан, який прийшов сказати тобі, що Керрі поцупив один рядок із твоєї промови на з’їзді.

Я все одно взяв його.

Під наглядом Піта команда облаштувала офіси у Вашингтоні, Чикаго й кількох південних районах. Щоб підкреслити нашу увагу до виборців свого штату, Аліса скомпонувала надзвичайно амбітний графік зустрічей у різних містечках по всьому Іллінойсу — тридцять дев’ять за перший рік. Ми встановили за правило уникати національної преси та шоу в недільні ранки й замість цього завели дружбу із газетами Іллінойсу та місцевими телеканалами — філіями національних телекомпаній. Найважливішим було те, що Піт розробив складну систему опрацювання пошти й запитів виборців: він годинами просиджував із молодими працівниками та стажерами, які працювали у відділі листування, з фанатичною старанністю редагував підготовлені ними відповіді й учив налагоджувати стосунки з усіма федеральними агенціями, де переймаються втраченими чеками соціального забезпечення, скороченням пільг для ветеранів чи позиками від Управління у справах малого бізнесу.

— Людям може не подобатися те, як ти голосуєш, — казав Піт, — але вони ніколи не звинуватять тебе в тому, що ти не відповідаєш на їхні листи.

Відтепер адміністрація була в добрих руках, тож я міг присвячувати більшу частину часу вивченню питань і знайомствам із колегами-сенаторами. Моє завдання полегшувалося щедрістю старшого сенатора від Іллінойсу Діка Дурбіна, друга й учня Пола Саймона, а також одного з найталановитіших дискутантів у Сенаті. У цьому вельми поважному зібранні, де сенатори загалом не церемонилися з молодшими партнерами, перекладаючи на них значну частину навантаження, дружба з Діком була подарунком долі. Він показав мені кабінети Сенату, наполіг на тому, щоб його співробітники залучали нас до різних іллінойських проектів, а його терпіння й гумор особливо ставали в пригоді щочетверга, на сніданках із виборцями, які значну частину часу фотографувалися зі мною й просили автографи.

Те саме можна сказати й про Гаррі Рейда, нового лідера фракції демократів. Шлях Гаррі до Сенату був так само незвичайним, як і мій. Він народився у вкрай бідній сім’ї шахтаря та пралі в невеличкому містечку Серчлайт, штат Невада, і провів дитинство в халабуді без водогону й телефону. Якимось дивом йому вдалося пробитися до коледжу, а потім і до правничої школи Університету Джорджа Вашингтона; щоб заплатити за навчання, він підробляв між заняттями у Капітолії США поліцейським без уніформи й не соромився зізнатися, що відтоді живе з кам’яним серцем.

— Знаєш, Бараку, я боксував, коли ще був дитиною, — розповідав він напівпошепки, коли ми вперше зустрілися. — І, Боже, я не був видатним атлетом. Я не був великим і сильним. Однак на моєму боці були дві речі. Я вмів тримати удар. І я не відступав.

Це відчуття долання довготривалих труднощів, напевно, пояснювало, чому, попри різницю у віці й досвіді, Гаррі і я гармонійно спрацювалися. Він був не з тих, хто виявляв сильні емоції, але все ж мав приголомшливу звичку не дотримуватися звичної ввічливості в розмовах, особливо телефонних. Ви могли посеред своєї фрази раптом виявити, що він уже кинув слухавку. Але для мене важливішим було інше: так само як Еміль Джонс допомагав із законодавством штату, Гаррі також докладав усіх зусиль, щоб надавати всіляку допомогу, зокрема, коли розподіляли комітети, і, незважаючи на мій низький ранг, інформувати мене про все, що діється в Сенаті.

Насправді така колегіальність була нормою. Стара гвардія Сенату — Тед Кеннеді й Орвін Хетч, Джон Ворнер і Роберт Берд, Ден Іноуе й Тед Стівенс — усі вони дружили з партійцями протилежного табору, діючи з дивною легкістю, що я вважав типовим для Величного покоління13. Молодші сенатори соціалізувалися менше та вносили різкіші ідеологічні мотиви, що було характерним для Палати представників епохи Ґінгріча. Однак навіть із найконсервативнішими конгресменами я часто знаходив спільну мову. Наприклад, Том Кобурн з Оклахоми, ревний християнин і непохитний скептик у питанні урядових витрат, став щирим і мудрим другом, і наші співробітники працювали разом над розробкою заходів для підвищення прозорості й зниження втрат у державних замовленнях.

У багатьох аспектах мій перший рік у Сенаті трохи нагадував перші роки в законодавчому органі Іллінойсу, хоча тут ставки були вищі, увага пильніша, а лобісти просто вражали, коли подавали інтереси своїх клієнтів під соусом високих принципів. На відміну від сенату штату, де багато хто свідомо сидів втягнувши голову в плечі, бо часто не розумів, що тут у дідька робиться, мої нові колеги легко орієнтувалися й не соромилися висловлювати свою думку, а це перетворювало засідання комітету на нескінченні диспути та викликало в мене симпатію до тих, хто страждав від мого багатослів’я в правничій школі й у Спрингфілді.

У меншості мої колеги-демократи і я мало що могли зробити із законопроектами, що виходили з комітетів і потрапляли у зал засідань Сенату. Ми спостерігали, як республіканці проштовхують бюджети з недофінансованою освітою чи вихолощеними заходами з охорони довкілля, а самі почувалися безпорадними: наші заяви з цього приводу ніхто не чув — їх виголошували, коли в палаті майже нікого не було й камери новинних каналів C-SPAN вже не працювали. Раз за разом ми хапалися за серце через якісь голосування, призначені не стільки для просування нової політики, скільки для підриву авторитету демократів і заради створення інформаційних приводів для наступних кампаній. Так само як у Іллінойсі, тут я також пнувся зі шкіри, щоб впливати на публічну політику на межі можливого, проштовхувати обмежені безпартійні заходи, як-от фінансування заходів із захисту від пандемії чи поновлення пільг для групи ветеранів у Іллінойсі. Мене так багато всього дратувало в Сенаті, що я вже не переймався повільними темпами його роботи. Як один із наймолодших його членів із 70% підтримки в себе в Іллінойсі, я знав, що можу собі дозволити бути терплячим. У якийсь момент я навіть вирішив, що виконавча посада надає кращі шанси для встановлення порядку денного, і замислився — чи не варто податися в губернатори або, гм, навіть у президенти? Але тоді, маючи сорок три роки і лише починаючи свою діяльність у національних масштабах, мені здавалося, що попереду купа часу. А ще мій настрій поліпшували досягнення на особистому фронті. За гарної погоди дорога від округу Колумбія до Чикаго забирала не більше часу, ніж до того ж Спрингфілда. А коли я опинявся вдома, то не був аж настільки зайнятий або відсторонений, як це було під час виборчої кампанії чи коли я мусив жонглювати одразу трьома роботами. Тепер було вдосталь часу, щоб відвести Сашу на танці щосуботи чи почитати Малії розділ Гаррі Поттера перед сном. Наші фінансові справи також покращилися, і це значно послабило напругу. Ми купили новий будинок — великий, гарний особняк в англійському архітектурному стилі навпроти синагоги в Кенвуді. За помірну плату молодий друг сім’ї й натхненний кухар Сем Касс погодився закуповувати продукти й готувати здорову їжу, яку можна було розтягти на тиждень. Майк Сигнатор — колишній менеджер іллінойської фірми Commonwealth Edison, який був нашим волонтером під час виборчої кампанії, — вирішив залишитися моїм водієм на півставки й фактично став членом родини. Та найважливіше, що завдяки фінансовій упевненості ми тепер могли вмовити мою тещу Маріан скоротити обсяг своєї роботи й допомагати доглядати доньок. Мудра й весела, все ще достатньо молода, щоб наздоганяти дівчаток чотирьох і семи років, вона всім полегшила життя. Виявилося, що вона любить свого зятя, адже неодноразово виступала на мій захист, коли я запізнювався, був недбалим чи в чомусь іншому відхилявся від норми.

Ця допомога принесла нам із Мішель трохи додаткового часу одне для одного, чого ми давно були позбавлені. Ми більше сміялися, нагадували одне одному, що ми є найкращими друзями. Окрім того, і це було насправді дуже дивно, всі ці нові обставини майже не змінили нас. Ми продовжували бути домосідами й відмовлялися від участі в пишних святкуваннях і збіговиськах заради кар’єри, по-перше, тому, що не хотіли втрачати можливості вечорами спілкуватися з дітьми, бо почувалися ніяково, коли надто часто з’являлись у святковому вбранні, а ще тому, що Мішель, одвічний жайворонок, лягала спати о десятій вечора. Отож, відмовившись від публічних гулянок, ми проводили вихідні, як зазвичай: я грав у баскетбол чи йшов із Малією та Сашею до басейну неподалік, а Мішель скуплялася в Target і організовувала святкові вечірки для дівчат. Усією родиною ми збиралися на вечерю або на барбекю, запрошуючи найближчих друзів — це були Валері, Марті, Аніта, а також Еріка і Шеріл Вітакер (двоє лікарів, діти яких були одного віку з нашими), та ще літня пара Кайя і Веллінгтон Вілсони, яких ласкаво називали «Матуся Кайя» і «Татусь Веллінгтон» (адміністратор громадського коледжу у відставці, а вона — керівник програм у місцевій фундації й чудовий кухар), з якими я познайомився ще в часи організаційної роботи і які вважали себе моїми названими батьками в Чикаго.

Я не хочу сказати, що нам із Мішель не потрібно було пристосовуватися. Люди тепер упізнавали нас у натовпі, й завдяки їхній загальній доброзичливості ми швидко втратили анонімність. Якось увечері невдовзі після виборів ми з Мішель пішли подивитися біографічний фільм «Рей» із Джеймі Фоксом у головній ролі й були приголомшені, коли глядачі влаштували нам шквал аплодисментів, щойно ми ввійшли до кінозали. Часом, ідучи на вечерю, ми помічали, що люди за сусідніми столиками або починали про щось розмовляти, або замовкали, явно прислухаючись, про що ми балакаємо одне з одним.

Дівчаток також помічали. Якось першого мого сенатського літа я вирішив узяти Малію та Сашу до зоопарку Лінкольна. Майк Сигнатор попереджав мене, що скупчення людей по обіді в неділю за гарної погоди завдасть нам клопоту, але я наполіг на тому, щоб поїхати: подумав, що сонячні окуляри й бейсболка врятують мене від зайвої уваги. Так, перші півгодини все йшло за планом. Ми подивилися на левів, які походжали за склом у клітці для великих котів, а потім покривлялися перед великими мавпами, і ніхто й слова не сказав. Та коли зупинилися, щоб з’ясувати шлях до морських левів, почули крик якогось чоловіка.

— Обама! Гляньте, це ж Обама! Гей, Обамо, можна з тобою сфотографуватися?

Пригадую, як ми одразу опинилися в облозі, бо всі намагалися потиснути руку чи взяти автограф, а батьки виставляли своїх дітей переді мною, щоб зробити фото. Я подав Майку сигнал, щоб він відвів дівчаток до морських левів без мене. Наступну чверть години я витратив на спілкування із виборцями і, вражений їхніми підбадьорливими словами, увесь час нагадував собі, що це частина того, на що я підписався, але й також відчував, як холоне серце від думки про те, що подумають доньки про свого татка.

Нарешті я приєднався до дітей, і Майк запропонував піти із зоопарку та знайти спокійне місце, щоб поїсти морозива. Поки ми їхали, Майк співчутливо мовчав, а дівчатка — навпаки.

— Думаю, тобі потрібен псевдонім, — проголосила Малія із заднього сидіння.

— А що таке «псевдонім»? — запитала Саша.

— Це несправжнє ім’я для того, щоб люди не знали, хто ти така, — пояснила Малія. — Типу «Джонні Макджон Джон».

— Так, татусю… ти повинен стати Джонні Макджон Джон, — гигикнула Саша.

— І треба змінити свій голос, — продовжувала Малія. — Люди впізнають його. Ти повинен говорити вищим голосом. І швидше.

— Тато говорить надто повільно, — сказала Саша.

— Гайда, татку, — сказала Малія. — Спробуй. — Вона переключилася на найтонший голос і швидко, як лиш могла, проговорила: «Привіт! Я Джонні Макджон Джон!».

Нездатний далі стримуватися, Майк вибухнув сміхом. Пізніше, коли ми вже дісталися додому, Малія з гордістю пояснила Мішель свою схему, і та легенько ляснула її по потилиці.

— Чудова ідея, люба, — сказала вона, — та єдиний спосіб татусю замаскуватися — це зробити операцію та пришпилити свої вуха.

У СЕНАТІ МЕНЕ ПРИВАБЛЮВАЛА одна особливість — тут я був здатен впливати на зовнішню політику, чого не міг дати законодавчий орган штату. Ще з коледжу мене особливо цікавили питання ядерної зброї, і тому ще до складання присяги я написав Діку Лугару, голові Комітету з міжнародних відносин, чиїм найулюбленішим питанням було нерозповсюдження ядерної зброї, про те, що я хочу з ним працювати.

Реакція Діка була бурхливою. Республіканець з Індіани, ветеран Сенату з 28-річним стажем, він був незмінно консервативним у внутрішніх питаннях на кшталт податків і абортів, однак у міжнародній політиці ним керували зважені інтернаціоналістські імпульси, типові для всіх республіканців старої гвардії, зокрема Джорджа Буша-старшого. У 1991 році, невдовзі після розпаду Радянського Союзу, Дік об’єднався з демократом Семом Нанном для розробки й прийняття законів, які дозволили б Сполученим Штатам допомагати Росії та колишнім радянським державам у консервації й деактивації зброї масового ураження. Закон Нанна — Лугара, як його почали називати, спрацював досить непогано — понад 7500 ядерних боєголовок було деактивовано за наступні два десятиліття, — а його впровадження допомогло розвинути стосунки між офіційними особами з національної безпеки США та Росії, що було вкрай важливо для збереження загального миру.

Нині, у 2005 році, рапорти розвідки показували, що екстремістські угруповання на зразок Аль-Каїди прочісують віддалені, погано охоронювані гарнізони по всьому блоку радянських держав, шукаючи ядерні, хімічні й біологічні матеріали, що залишилися з минулого. Дік і я почали обговорювати, як на основі Закону Нанна — Лугара забезпечити додатковий захист від цих небезпек. Ось так у серпні того року я опинився разом із Діком у військовому літаку, щоб відвідати Росію, Україну та Азербайджан з офіційним тижневим візитом. Для Діка цей політ був звичним, йому треба було простежити, як виконується той самий закон про роззброєння, але для мене це був перший офіційний закордонний вояж. Роками пізніше я почув оповіді про розважальні подорожі конгресменів: не дуже напружений графік, ситні обіди і шопінг... Може, з кимось таке й було, але тільки не з Діком. Попри свій вік понад сімдесят, він постійно зберігав високий темп. Після дня, заповненого зустрічами з російськими посадовцями в Москві, ми кілька годин летіли на південь до Саратова, а потім ще годину їхали автівкою, щоб побачити секретний склад ядерної зброї, де американські гроші вкладались у поліпшення безпеки російських ракет. (Нас також пригостили такими стравами, як борщ і якесь рибне желе, — Дік відважно проковтнув його не змигнувши оком, поки я розмазував свою порцію по тарілці, як шестирічне маля.)

Відвідуючи місто Перм, що на Уралі, ми тинялися цвинтарем серед футлярів від ракет СС-24 і СС-25, — то було все, що залишилося від тактичних ядерних боєголовок, колись націлених на Європу. У Донецьку, в східній частині України, ми оглянули виставку, де було зібране звичайне озброєння: боєприпаси, високоякісні вибухові матеріали, ракети земля-повітря й навіть маленькі бомбочки, сховані в дитячих іграшках. Усе це було зібране по всій країні й підготовлене до знищення. А в самому центрі Києва тамтешні господарі завели нас до напіврозваленого триповерхового комплексу без охорони, де зберігали результати біодосліджень епохи Холодної війни, включно із сибіркою та бубонною чумою, і відтепер нібито мали встановити нові системи (у всякому разі, згідно із Законом Нанна–Лугара, на це були виділені кошти). Усе це було як холодний душ — свідчення здатності людей використовувати винахідливість на службі в божевілля. Але мене після стількох років зосередження на внутрішніх проблемах ця поїздка дещо оживила: я замислився, який же великий цей світ і якими важливими можуть бути наслідки для людства від рішень, ухвалених у Вашингтоні.

Дікові манери на всіх справляли глибоке враження. Його маленьке обличчя завжди безтурботно усміхалося, він не залишав без відповіді жодне моє запитання. Також мене захоплювали його обережність, точність і майстерне використання фактів, демонстровані ним щоразу в розмовах з іноземними посадовцями. Він був здатен витримати не лише подорожні пригоди, але й нескінченні оповіді та чарки горілки за обідом. Він добре знав, що звичайна ввічливість зближує різні культури і, зрештою, може сприяти просуванню інтересів Америки. Для мене це був корисний урок дипломатії, приклад справжнього впливу, який може справити сенатор.

Потім налетіла буря — і все змінилося.

ПРОТЯГОМ ТОГО ТИЖНЯ, коли я подорожував із Діком, тропічна негода, що виникла над Багамами, перетнула Флориду й осіла у Мексиканській затоці, накопичуючи енергію від тепліших вод і зловісно насуваючись на південні береги Сполучених Штатів. У той час, як наша сенатська делегація приземлилася в Лондоні, щоб зустрітися з Прем’єр-міністром Тоні Блером, люта повномасштабна катастрофа вже вирувала. Налітаючи на берег зі швидкістю понад 200 кілометрів на годину, ураган Катріна зніс із лиця землі цілі поселення на узбережжі затоки, вода хлинула через дамби, і більша частина Нового Орлеана виявилася затопленою.

Я не спав півночі, дивлячись телевізійні репортажі, остовпілий від цих темних доісторичних жахів, що ринули на мене з телевізійного екрана. Плаваючі тіла, літні пацієнти, заблоковані в лікарнях, стрілянина й мародерство, біженці без усякої надії, збиті в натовп. Бачити ці страждання саме собою вже сильний удар; а повільна реакція уряду й безпорадність такої маси бідноти та робітників — усе це викликало пекучий сором.

Через кілька днів я приєднався до Джорджа Буша-старшого та його дружини Барбари, а також Білла і Гілларі Клінтон у поїздці до Г’юстона, куди привезли тисячі людей, вигнаних ураганом. Прихистком для них став просторий комплекс «Астродом». Разом із Червоним Хрестом і Федеральним агентством із надзвичайних ситуацій це місто цілодобово намагалося задовольняти основні людські потреби, та коли я йшов від ліжка до ліжка, мене вразило те, що багато людей у цьому притулку, переважно темношкірих, були забуті ще задовго до урагану — вони мусили якось виживати на узбіччі суспільства без жодних заощаджень чи страховок. Я слухав їхні оповіді про втрачені домівки та близьких людей, які загинули в повені, про їхню неспроможність евакуюватися, бо у них не було свого авто або вони не могли взяти із собою хворих батьків. Ці люди нічим не відрізнялися від тих, кого я зустрічав, працюючи в організаціях Чикаго, навіть від деяких родичів Мішель. Я подумав, що, на відміну від мене, від моїх обставин, ці люди залишилися в тому самому стані. Політика країни не змінилася. Забуті люди й забуті голоси залишалися скрізь, і держава часто була сліпою чи байдужою до їхніх потреб.

Я сприйняв їхні біди як докір єдиному афроамериканцю в Сенаті. Мабуть, настав час припинити свій мораторій на виступи в національних мас-медіа. Я пішов на новинні шоу, заявляючи, що, хоча я не вважаю, що саме расизм був причиною бездарних дій в умовах катастрофи, спричиненої Катріною, вони фактично свідчать, що керівна партія й загалом Америка мало переймаються подоланням ізоляції й бідності від покоління до покоління та браку можливостей — проблем, що спостерігалися в багатьох регіонах країни.

Повернувшись до Вашингтона, ми з колегами сіли розробляти плани допомоги у відбудові регіону затоки, а також узяли участь у роботі Комітету з національної безпеки й урядових справ. Однак тепер я поглянув на діяльність Сенату іншими очима. Скільки треба висидіти років у цій палаті, щоб справді змінити життя тих людей, яких я зустрів у Г’юстоні? Скільки слухань комітету, коли доповнення не приймалися, і переговорів із незговірливим головою про бюджетні асигнування треба провести, аби подолати наслідки помилкових дій одного лише директора Комітету з нацбезпеки, функціонера Агенції з охорони довкілля чи посадовця Міністерства праці?

Моя тривога посилилася, коли через кілька місяців я приєднався до невеликої делегації конгресменів, які відвідували Ірак. Майже через три роки після вторгнення під проводом Сполучених Штатів адміністрація більше не могла заперечувати катастрофи, яку принесла війна. Розпустивши збройні сили Іраку й дозволяючи шиїтській більшості активно прибирати значну кількість мусульман-сунітів із державних посад, посадовці США посіяли хаос і небезпеку, а кривавий конфлікт між сектами набирав обертів: побільшало самогубств, вибухів на дорогах, в автівках на людних торгових вулицях розривалися бомби.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.