Анотація

Кожен знає когось, хто видужав від раку, але й досі ніхто не згадає нікого, хто видужав від хвороби Альцгеймера. У цій книжці, що змінює парадигму, Дейл Бредесен, доктор медицини, пропонує реальну надію кожному, хто хоче запобігти або навіть перемогти хворобу Альцгеймера і зниження когнітивних здібностей. У книжці показано, що хвороба Альцгеймера це не лише одне захворювання, як зараз прийнято вважати, а аж три. Книжка "The End of Alzheimer's" описує 36 метаболічних факторів (живильні мікроелементи, гормональний рівень, сон), які можуть викликати "скорочення" в мозку.

У дослідженні показано, як відновити баланс цих факторів, змінивши свій спосіб життя, приймаючи В12, виключивши білки і поліпшивши гігієну ротової порожнини. Результати вражають. Із перших десяти пацієнтів дослідження дев'ятеро показали значне поліпшення через 3-6 місяців; відтоді дослідження показувало подібні результати у випадку сотень хворих.

"Кінець Альцгеймера" дає нові надії широкому загалу пацієнтів, няням, лікарям і лікувальним центрам, дає змогу зазирнути всередину науки і пропонує покроковий план, який фундаментально змінить наше сприйняття хвороби Альцгеймера і навіть те, що ми про неї думаємо.

Дейл Бредесен

Альцгеймер — не вирок! ReCODE: перша програма лікування й профілактики спаду когнітивних функцій

Присвячую дружині д-ці Аїді Лашін Бредесен — чудовій, турботливій лікарці, яка познайомила мене зі світом функціональної та інтегративної медицини і якій я завдячую всім, що знаю про цю важливу галузь науки, а також двом нашим донечкам, Тарі й Тесс.

Схвальні відгуки на книгу «Альцгеймер — не вирок!»

«Альцгеймер — не вирок!» — це монументальна праця. Д-р Бредесен повністю змінив у нашій свідомості уявлення про цей таємничий і непідвладний подоланню процес на розуміння, що його можна уникнути й — так! — зупинити.

Девід Перлмуттер, доктор медичних наук, автор бестселерів «Grain Brain» і «Brain Maker», видавництво «Нью Йорк таймс»

«Альцгеймер — не вирок!» — це майстерний, авторитетний посібник для пацієнтів, який дарує надію. Він допоможе запобігти хворобі Альцгеймера й вилікувати її попри наявність гена ApoE4. Мої пацієнти бояться хвороби Альцгеймера більше, ніж будь-якого іншого діагнозу. Ця книжка зможе замінити страх на готовність діяти.

Сара Готфрід, докторка медицини, авторка бестселера «Молодший», видавництво «Нью Йорк таймс»

Доктор Дейл Бредесен — невролог світового рівня, який у своєму інноваційному дослідженні виявив безпечний і ефективний підхід до профілактики й лікування хвороби Альцгеймера, здатний вчинити революційні зміни в самому уявленні про хворобу.

Джефрі Бленд, доктор філософії, засновник

Інституту функціональної медицини, Клівлендська клініка

Доктор Бредесен подав величезну надію на вирішення неподоланної клінічної проблеми хвороби Альцгеймера. Дослідження Бредесена засвідчують, що цей підхід може зупинити й у багатьох ситуаціях повернути до попереднього стану розвиток ранньої стадії хвороби Альцгеймера.

Лерой Гуд, доктор медичних наук, нагороджений Національною медаллю науки президентом Бараком Обамою 2011 року, засновник Інституту системної біології

Кожен громадянин, і тим паче представник медицини, який цікавиться роботою мозку та його здоров'ям, має прочитати цю фундаментальну книжку. Вона забезпечить певні основи для справжньої революції в медицині здоров'я мозку.

Майкл Меренич, доктор філософії, лауреат премії Кавлі в галузі неврології 2016 року

Обов'язково до прочитання всім, хто цікавиться, як побороти цю хворобу, чи то для себе, близької людини, чи для пацієнта.

Натан Прайс, доктор філософії, професор, заступник директора Інституту системної біології

Я впроваджую результати досліджень доктора Бредесена в лікуванні пацієнтів уже кілька років і переконаний, що завдяки його порадам можна врятувати себе, близьких і друзів від страждання, від прокляття хвороби, якому тепер можна запобігти».

Стівен Ґандрі, доктор медичних наук, медичний директор Міжнародного інституту серцево-легеневих досліджень та автор бестселера «Рослиний парадокс»[1], видавництво «Нью Йорк таймс»

Ця книжка є основним поворотним моментом у нашому підході до хвороби Альцгеймера. Уперше пацієнти й родини, які постраждали від хвороби Альцгеймера, а також ті, хто має високий ризик цієї жахливої хвороби, справді мають підстави на надію.

Кріс Крессер, MS, LAc, автор бестселера «The Paleo Cure», видавництво «Нью Йорк таймс»

«Альцгеймер — не вирок!» є новим словом у медицині. Доктор Бредесен перетворює наукове знання на мудрість, яка допомагає зцілювати людей… і показав нам, як можна покласти край хворобі Альцгеймера.

Патрік Ганавей, доктор медичних наук, медичний директор і директор з досліджень, Центр функціональної медицини, Клівлендська клініка

Експериментальна програма, яка, за словами пацієнтів, позбавила їх симптомів хвороби й дала змогу жити нормальним життям.

Марія Шрайвер, ведуча шоу «Сьогодні»

«Альцгеймер — не вирок!» вперше синтезує результати новітніх наукових досліджень для використання в практичному плані, яке може зупинити хворобу Альцгеймера й значно поліпшити здоров'я й функціонування мозку. Якщо у вас є мозок, прочитайте цю книжку.

Марк Хіман, доктор медичних наук, директор

Центру функціональної медицини Клівлендської клініки і автор бестселера «Їжте жири. Худніть», видавництво «Нью Йорк таймс»

«Альцгеймер — не вирок!» є феноменальною книжкою. Дослідження доктора Дейла Бредесена — це одна з найцікавіших праць за останні роки, яка розв'язує найважливішу проблему здоров'я нашого часу. Вона допомагає нам ліпше зрозуміти цю складну й руйнівну хворобу, але також насамперед є дорожнім вказівником, як їй запобігти. Це обов'язкова для прочитання книжка. Звернувшись до, можливо, найважливішого захворювання сьогодення, д-р Дейл Бредесен справді змінює наш погляд на всі хронічні захворювання. Це шедевр.

Ранган Чаттер'є, бакалавр медицини та бакалавр хірургії MRCP, MRCGP

Частина I. Ключ до Альцгеймера

Розділ 1. Подолання деменції

Ви нічого не зможете змінити, якщо боротиметеся з тим, що є. Щоб щось змінити, треба створити нову модель, яка зробить реальність застарілою.

Р. Бакмінстер Фуллер

Неможливо уникнути страхітливої інформації про хворобу Альцгеймера: мовляв, захворювання невиліковне, нема надійних способів йому запобігти, хвороба десятиліттями не підкоряється найвправнішим світилам нейрофізіології. Попри мільярди й мільярди доларів, що їх витрачають урядові установи й фармацевтичні компанії на винахід і випробування препаратів для лікування цієї хвороби, 99,6 % створеного — невдале й навіть не пройшло етапу тестування. І якщо ви гадаєте, що достатньо тих 0,4 % препаратів, які є на ринку (адже вистачить і одного справді ефективного препарату, щоб лікувати хворобу), не поспішайте радіти. Реальна картина, що її представила «Асоціація проти хвороби Альцгеймера», доволі похмура: «жоден по-справжньому новий лікарський препарат проти хвороби Альцгеймера не виходив на ринок з 2003 року, а препарати, які застосовують тепер, неефективні, щоб зупинити або уповільнити перебіг захворювання». Хоча чотири наявних препарати «можуть допомогти дещо послабити такі симптоми, як втрата пам'яті й потьмарена свідомість», та роблять вони це лише «протягом обмеженого часу».

Можливо, ви тепер напружуєте пам'ять, щоб згадати, коли востаннє читали про схвалення нового препарату проти хвороби Альцгеймера. Не переймайтеся, якщо це не вдається: 244 експериментальних препарати випробовували впродовж 2000–2010 років, і лише один з них — мемантин — схвалили 2003 року. І, як я розповім далі, його ефект у найліпшому разі скромний.

Отже, як я й сказав, сумно. Недарма діагноз хвороби Альцгеймера — це найгірше, що можна почути. Один чоловік, чия дружина досить довго жила з цією хворобою, зауважив, скрушно похитавши головою: «Нам повторюють, що ліки удосконалюють, що вдасться уповільнити спричинене хворобою погіршення, але навіщо це робити? Я так вам скажу: той, хто живе з тим щодня, нічого не схоче сповільнювати».

Нині про хворобу Альцгеймера кажуть скрізь: у статтях, блоґах, подкастах, на радіо й телебаченні, у фільмах, як документальних, так і художніх, ми читаємо й чуємо одна за одною безліч історій про хворобу Альцгеймера. На жаль, усі вони закінчуються трагічно. Ми боїмося хвороби Альцгеймера так, як не боїмося жодної іншої хвороби. На це є принаймні дві причини.

По-перше, це єдине — дозвольте мені повторити — єдине з 10 найпоширеніших захворювань, що призводять до смерті в світі, для якого нема ефективного лікування. І, кажучи «ефективне», я встановлюю планку досить низько. Якби ми мали препарат чи інший засіб, який хоча б трохи поліпшив стан хворих на Альцгеймера, я вже не кажу, щоб він міг вилікувати хворобу, я розхвалював би його до небес. Як і кожен, у кого хтось із близьких має хворобу Альцгеймера, як і кожен, хто має ризик захворіти, і, звичайно, як і кожен, хто захворів. Але такого препарату нема. У нас навіть не проводиться лікування, яке могло б запобіг-ти в людей із суб'єктивним когнітивним порушенням чи легким когнітивним порушенням (два стани, які часто-гуто передують хворобі Альцгеймера) розвиткові хвороби Альцгеймера.

Зважаючи на дивовижний прогрес в інших сферах медицини за останніх 20 років — маю на увазі рак чи ВІЛ/СНІД, або муковісцидоз, або серцево-судинні захворювання — неймовірно, але 2017 року, коли я це пишу, не тільки не існує ліків від хвороби Альцгеймера, нема нічого, що допомогло б запобігти цій хворобі або її сповільнити. Чи знаєте ви, як жартують критики із сентиментальних телевізійних проектів і кінофільмів про діток-янголят або їхніх практично святих батьків, які відважно борються з раком і завдяки якомусь новітньому чудодійному препарату повністю видужують якраз перед фінальними титрами. Наївна казочка. Але ті, хто має справу з хворобою Альцгеймера, раділи б такій банальній історії, аби таке щасливе закінчення мало хоч якісь шанси бути схожим на правду.

Друга причина, чому хвороба Альцгеймера породжує такий страх, полягає в тому що вона є не «просто» смертельною. Смертельних захворювань чимало. Як ідеться в застарілому жарті, саме життя веде до смерті. Хвороба Альцгеймера гірше ніж смертельна. Протягом багатьох років, а іноді й десятиліть, перш ніж підкосити, хвороба Альцгеймера позбавляє своїх жертв людської сутності й тероризує їхні родини. Спогади, здатність мислити, здатність жити повноцінним і незалежним життям — усе відходить геть, і хвороба похмуро й безжально зіштовхує їх у ментальну безодню, де вони вже не впізнають ні своїх близьких, ні свого минулого, ні світу, ні самих себе.

Героїня сумного фільму «Все ще Еліс» (Still Alice), що вийшов на екрани 2014 року, була носієм мутації ДНК, виявленої 1995 року. Ця мутація спричинює розвиток хвороби Альцгеймера, коли людина досягає середнього віку. Ви, напевно, читали про великі успіхи біологів, яких вони досягли з відкриттям генів, пов'язаних з виникненням злоякісних пухлин, створивши препарати на їхній основі. А що ж з хворобою Альцгеймера? Відкриття 1995 року не привело до розробки жодного препарату проти хвороби Альцгеймера.

Є ще одна причина, чому ця жахлива хвороба не така, як решта. Останні 50 років приносили тріумф за тріумфом у молекулярній біології та неврології. Біологи розкрили секрет багатьох складних механізмів виникнення раку й з'ясували, як їх заблокувати. Ми описали хімічні й електричні процеси в мозку, що лежать в основі думок і почуттів, розробивши ефективні, майже досконалі, препарати проти депресії та шизофренії, проти тривожності й біполярного розладу. Звичайно, залишилося ще багато невивченого, та й фармацевтичні сполуки потребують удосконалення. Але все-таки існує впевнене відчуття, що дослідження левової частки захворювань на правильному шляху, що основні механізми вже зрозумілі й що, хоча природа й далі підкидає нам нові складнощі, ми вже знаємо основні правила гри. Проте з хворобою Альцгеймера все не так.

Правила, що їх нам відкрила природа про це захворювання, неначе написані чорнилом, що зникає, а лихі гремліни переписують цілісінькі розділи, лише варто нам відвернутися. Я поясню простіше. Здавалося б, бездоганні докази, здобуті на лабораторних гризунах, показали, що хвороба Альцгеймера виникає в результаті накопичення в мозку липких бляшок, які утворюються з частин білка, відомого під назвою амі-лоїд-β (амілоїд-бета) й руйнують синапси. Ці лабораторні дослідження засвідчили, що амілоїд-β утворю-ється в мозку в кілька етапів. Тобто втручання в етапи його утворення чи знищення бляшок амілоїду-β має стати ефективним способом лікування чи навіть профілактики хвороби Альцгеймера. Від 1980-х років більшість нейробіологів розглядала цю ідею, названу амілоїдною гіпотезою, як догму. Ця гіпотеза принесла розробникам багатомільйонні премії, безліч нагород і престижних академічних посад. Вона справила величезний вплив на всі статті про хворобу Альцгеймера, опубліковані в провідних медичних журналах, і на те, які саме дослідження отримували фінансування Національного інституту здоров'я США, головного національного джерела підтримки біомедичних досліджень (перевага надавалася тим, які дотримувалися амілоїдного напряму).

Одначе ось у чому штука: коли фармацевтичні компанії тестували сполуки, створені на основі аміло-їдної гіпотези, результати розчаровували чи, як мінімум, дивували. У клінічних випробуваннях людський мозок не реагував на ті сполуки так, як писалося в книзі правил. І зрозуміло б, якби сполуки не могли здійснити того, що від них очікували. Але ж ні. Переважно сполуки (здебільшого антитіла, які зв'язуються з амілоїдом-β, намагаючись видалити його) чудово працювали. Або якщо сполуку розроблено для блокування ферменту, потрібного для утворення амі-лоїду-β, то вона прекрасно виконувала своє завдання. Експериментальні сполуки робили саме те, для чого їх винаходили відповідно до правил книги про аміло-їд-β, але стан пацієнтів або не поліпшувався, або, як не дивно, їм ставало ще гірше. З тих клінічних випробувань (які, до речі, часто-густо коштували понад 50 млн доларів кожне), ми дістали висновки прямо протилежні тим, які здобули в результаті дослідів у пробірці й на мишах, і ті висновки заперечували теорії, що випливали з амілоїдної гіпотези. Орієнтація на амілоїд-β мала бути золотим квитком до лікування Альцгеймера. Але не так сталося, як гадалося.

Скидалося на те, що наші космічні ракети щоразу вибухали ще на старті.

Щось було не так, зовсім не так.

Не менш трагічні наслідки, як і амілоїдна гіпотеза, мало припущення, що так звана хвороба Альцгеймера є однією хворобою. І, як таку, її зазвичай лікують такими препаратами, як донепезил (арісепт) і/або мемантин (наменда). Так, вище я казав, що на цей час лікування для хвороби Альцгеймера не існує. Дозвольте пояснити.

Арісепт — це інгібітор холінестерази[2], він гальмує дію особливого ферменту (холінестерази) на руйнування ацетилхоліну — хімічної речовини мозку, що є нейротрансмітером. Нейротрансмітери переносять сигнали від одного нейрона до іншого, завдяки чому ми думаємо, пам'ятаємо, відчуваємо й рухаємося, і тому є важливими для пам'яті й функціонування мозку загалом. Усе просто: під час хвороби Альцгеймера спостерігається зниження вмісту ацетилхоліну. Отже, якщо ви блокуєте фермент (холінестеразу), який розщеплює ацетилхолін, цієї речовини більше залишається в синапсах (з'єднаннях нейронів). Тоді, навіть якщо хвороба Альцгеймера спричиняє порушення в мозку, синапси можуть залишатися функціональними дещо довше.

У цілому такий підхід працює, але є важливе застереження. По-перше, блокування розщеплення ацетилхоліну не впливає на причину чи перебіг хвороби Альцгеймера. Тобто хвороба все ще прогресує.

По-друге, головний мозок часто-густо реагує на гальмування вироблення холінестерази передбачувано: виробляє її більше. Це, вочевидь, обмежує ефективність ліків (і може стати справжньою проблемою, якщо лікування припинити раптово). По-третє, як і всі препарати, інгібітори холінестерази мають побічні ефекти: вони спричиняють діарею, нудоту й блювоту, головний біль, біль у суглобах, сонливість, втрату апетиту й брадикардію (уповільнене серцебиття).

Що стосується мемантину, то він теж діє на хімічні речовини мозку й молекули, які мало пов'язані з причинною патофізіологією хвороби Альцгеймера, але, як і арісепт, може зменшити симптоми захворювання чи навіть запобігти їхній появі, принаймні на деякий час. Його зазвичай застосовують на пізніших стадіях захворювання, але можна також застосовувати в комбінації з інгібітором холінестерази. Мемантин пригнічує передання сигналів головного мозку від одного нейрона до іншого через нейромедіатор глутамат. Пригнічення цього передання зменшує екзитотоксичний ефект глутамату, тобто токсичний ефект, пов'язаний з активацією нейронів. На жаль, мемантин може також пригнічувати й ту нейротрансляцію, яка критично важлива для формування пам'яті, і тому може спричиняти послаблення когнітивної функції.

Що найважливіше, ні інгібітори холінестерази, ні мемантин не впливають на головні причини хвороби Альцгеймера, не зупиняють розвитку захворювання й, звичайно ж, не виліковують його.

Зазначене й так доволі невтішно, але є важливіша проблема. Хвороба Альцгеймера — це не одна хвороба. Звичайно, за симптомами все з вигляду однакове, але, як я поясню в розділі 6, ми з'ясували, що існують три основних підтипи Альцгеймера. Наші різнопланові біохімічні дослідження людей з хворобою Альцгеймера виявили, що ці три підтипи, які легко розрізнити, залежать від неоднакових біохімічних процесів. Кожен з них потребує свого лікування. Лікувати всі три однаково було б так само наївно, як і лікувати всі інфекції одним антибіотиком.

Отже, найпотужніші світила в галузі неврології та медицини вже понад 30 років мордуються над хворобою Альцгеймера. (Я не беру до уваги ті 70 з лишком років відтоді, як цю хворобу назвали, й до виникнення амілоїдної гіпотези, на ту пору досліджень хвороби Альцгеймера було значно менше.) Але, як бачимо, увесь підхід був хибний. Зокрема, ніхто не спробував спершу визначити причину утворення амілоїду-β, відтак знайти спосіб усунути ту причину й лише потому видаляти амілоїд-β.

Якщо у вас високий ризик розвитку Альцгеймера через ваші гени, якщо дія цих генів уже виявилась, або якщо ви маєте близьку людину з такими проблемами, то радіти нема з чого.

Не дивно, що ми боїмося хвороби Альцгеймера як чогось непідвладного, безнадійного, невиліковного.

Так і було. До сьогодні.

Дозвольте мені однозначно заявити: запобігти хворобі Альцгеймера можна, і в багатьох випадках пов'язаний з нею когнітивний спад може бути зворотним. Саме це ми з колегами продемонстрували в наукових працях у провідних медичних журналах. Ці дослідження вперше описують саме такі помітні результати в пацієнтів. Так, я розумію, твердження про те, що когнітивний спад може бути зворотним, що існують сотні пацієнтів, з якими відбулося саме те, і що існують кроки, які ми можемо зробити тепер, аби запобігти появі когнітивних порушень, які експерти давно вважають неминучими й незворотними — це все суперечить досвіду, який накопичувався десяти-річчями. Такі сміливі заяви заслуговують на здоровий скептицизм. Я готовий до того, що ви скептично поставитеся до моєї розповіді про три десятиліття досліджень у лабораторії, які завершилися першими поліпшеннями після когнітивного спаду на ранніх стадіях хвороби Альцгеймера й під час таких станів, як ЛКР (легкий когнітивний розлад)[3] і СКР (суб'єктивний когнітивний розлад)[4], які передують хворобі Альцгеймера. Я готовий до того, що ви скептично читатимете історії тих пацієнтів, які повернулися з безодні когнітивного спаду. Я готовий до того, що ви з недовірою читатимете про індивідуальні психотерапевтичні програми, розроблені нами, щоб кожен міг запобігти когнітивним порушенням, а якщо симптоми вже з'явилися, то зупинити когнітивний спад і відновити здатність пам'ятати, думати й знову жити повноцінним життям розумово здорової людини.

Одначе якщо описані результати подолають ваш скептицизм, то, будь ласка, розкрийте свою свідомість, подумайте над тим, щоб змінити своє життя. Не лише, якщо ви вже покотилися в пітьму когнітивно-го занепаду, але навіть якщо з вами цього не сталося. Зай ве казати, що люди, які якнайшвидше прочитають цю книжку й змінять життя, — це ті, чия пам'ять і ког-нітивні здібності вже страждають (а також їхні родичі та опікуни). Діючи за описаним протоколом, люди з когнітивним порушенням на порозі Альцгеймера, а також ті, хто вже має цю хворобу, зможуть не лише припинити спад розумових здібностей, а й частогусто позбутися змін, яких вони вже зазнали. Дотепер для тих, хто вже захворів, прогрес до важкої деменції був неминучим, і ні один експерт не давав жодної надії. Протокол лікування хвороби Альцгеймера, який я розробив разом з колегами, перекреслює ту невідворотну перспективу.

Існує інша, цілком конкретна група осіб, для яких ця книжка може означати різницю між сумним майбутнім, яке їм пророкують, і майбутнім, сповненим здоров'я й радості. Це люди, які мають варіант гена (алель) під назвою AпоE4 (AпоE скорочене від аполі-попротеїн Е; аполіпопротеїн — це білок, який містить ліпіди, тобто жири). AпоE4 — найсильніший відомий генетичний чинник ризику[5] для хвороби Альцгеймера. Наявність одного алеля AпоE4 (тобто успадкованого від котрогось із батьків) підвищує ризик хвороби Альцгеймера до 30 %, з одночасною наявністю двох алелей (успадкованих від обох батьків) ризик збільшується до понад 50 % (від 50 до 90 % у різних наукових публікаціях). У людей, які зовсім не мають цього алелю, такий ризик становить лише близько 9 %.

Переважна більшість носіїв AпоE4 не знає про цю бомбу вповільненої дії в своїй ДНК і зазвичай дізнається про неї лише, коли поява симптомів хвороби Альцгеймера змушує їх до генетичного тесту. Зрозуміло, що поки не існує профілактики чи лікування хвороби Альцгеймера, більшість людей не хоче знати свій AпоE-статус. Наприклад, лауреат Нобелівської премії Джеймс Ватсон (Dr. James Watson), першовідкривач подвійної спіралі ДНК, отримавши послідовність свого генома в 2007 році, попросив, щоб йому не казали, чи є він носієм гена AпоE4. Для чого чути тривожні новини, якщо з тим нічого не можна вдіяти? Одначе тепер, коли є програма, яка може зменшити ризик розвитку Альцгеймера, навіть у носіїв AпоE4, ми можемо досягти різкого зниження поширеності слабоумства, якщо більше людей пройде генетичні тести, щоб визначити свій AпоE-статус і започаткувати профілактичну програму задовго до того, як з'являться будь-які симптоми. Я від щирого серця сподіваюся, що саме так воно й буде й що AпоE4-носії дізнаються з цієї книжки, що їхня ситуація не безнадійна, що вони можуть вживати заходів, щоб запобігти хворобі Альцгеймера, аби відступило зниження когнітивних здібностей.

Існує також менш очевидна група, для якої, як я сподіваюся, ця книжка може змінити життя: ті, кому за 40. Проблема номер один під час старіння (а коли ми кажемо про старіння мозку, рух згори починається приблизно в 40 років) — це втрата когнітивних здібностей. Бо саме ці здібності дають змогу читати листа від близьких і розуміти його; дивитися фільм або читати книжку й стежити за сюжетом; спостерігати за людьми поряд з нами й розуміти їх; сприймати події навколо нас і зберігати відчуття нашого місця в світі; виконувати основні функції повсякденного життя. Лише тому ми не просто скупчення протоплазми, залежні від тих, хто нас годує, одягає, переміщує й купає; пам'ятати події нашого життя й людей, котрі були дорогими для нас, — це все визначає нас як людей, нашу ідентичність як особистості, яка живе повноцінним життям. Я звертаюся до тих, кому поки що пощастило уникнути бодай натяку на ті втрати. Навіть якщо ви усвідомлюєте, що вони можуть ховатись у вашому майбутньому, глибоко вдихніть і зрозумійте, що розумовий спад, особливо на початкових стадіях, можна лікувати. Хай би що вам казали раніше, ситуація вже не безнадійна й не невиправна. Навпаки. Уперше поряд з хворобою Альцгеймера з'явилася надія.

Ця надія з'явилася в результаті фундаментального відкриття: «хвороба» Альцгеймера виникає не тому, що мозок робить щось, чого не має робити, — як-от рак є результатом неконтрольованого ділення клітин, або ж хвороби серця, причиною яких є накопичення атеросклеротичних бляшок у кровоносних судинах. Хвороба Альцгеймера виникає внаслідок природної й здорової програми скорочення розгалуженої синаптичної мережі вашого мозку. Просто ця програма сказилася, наче та чарівна мітла, яку Міккі Маус намагався, окрім прибирання, примусити ще й носити воду в відрах у епізоді «Учень чарівника» з класичного мультфільму студії Дісней «Фантазія». Під час хвороби Альцгеймера нормальний в інших умовах процес, який має підтримувати лад у мозку, призводить до збою в його роботі.

Ця книжка не є науковим виданням, хоча я наводжу тут наукові докази, які підтверджують мої висновки. Натомість це практичний, простий у користуванні покроковий посібник із запобігання зниженню розумових здібностей та відновлення їх на ранніх виявах хвороби Альцгеймера й станах, що передують хворобі (легкий когнітивний розлад і суб'єктивний когнітивний розлад), а також з підтримки поліпшеного стану. Це також посібник, завдяки якому 75 млн американців — носіїв гена AпоE4, зможуть уникнути долі, записаної в їхній ДНК. Протокол досягнення цього вперше відображено в науковій публікації 2014 року[6], де повідомлялося про позитивні зміни в пацієнтів — дев'яти з 10 — з хворобою Альцгеймера або в станах, що передують хворобі, завдяки складним індивідуальним протоколам, створеним на підставі наших багаторічних досліджень нейробіоло-гії хвороби Альцгеймера. Протокол лікування змін когнітивних розладів під назвою ReCODE[7] не тільки забезпечив значне відновлення після когнітивного спаду під час хвороби Альцгеймера й станах, що передують хворобі, яке до того ніхто не вважав можливим. Цей протокол також дав можливість пацієнтам підтримувати те поліпшення. Найперший пацієнт, який лікувався за протоколом ReCODE, на час написання книжки вже п'ять років отримує лікування, у 73 роки залишається розумово здоровим, подорожує світом і працює повний робочий день. Наш величезний дальший досвід із сотнями пацієнтів доводить, що цей приклад далеко не унікальний.

Після публікації 2014 року ми одержали багато тисяч електронних листів, телефонних дзвінків, до нас завітали терапевти й інші лікарі, потенційні пацієнти та члени їхніх родин зі Сполучених Штатів, Великої Британії, Австралії, Азії, Європи та Південної Америки, які хотіли дізнатися більше про ефективний протокол. Журнал, який опублікував результати дослідження, називається «Старіння» (Aging), і його редакція повідомила, що серед десятків тисяч наукових робіт, що їх опублікував журнал протягом багатьох років, наша — одна з найвищих у рейтингу читання й цитування. І хоча в тій першій науковій публікації не було докладного поетапного опису протоколу (наукові журнали мають обмеження за кількістю сторінок для кожної статті), у цій книжці я це роблю. Я також розповідаю, як розробляли ReCODE, і пояснюю його наукову основу. У додатку я наведу перелік продуктів харчування, харчових добавок та інших компонентів ReCODE, а також посилання на лікарів та інших фахівців, які можуть допомогти вам долучити цей протокол у ваше життя або в життя ваших близьких.

Нема нічого важливішого, ніж змінити на ліпше життя пацієнтів, і саме це змушувало мене впродовж кількох десятиліть шукати спосіб запобігання й зворотного розвитку хвороби Альцгеймера. Але ті люди, які повірять у ReCODE, допоможуть тим не лише собі. А що на час написання книжки хвороба Альцгеймера вражає приблизно одного з дев'яти американців 65 років і старших, або 5,2 млн, старіння людей з покоління «бебі-буму» загрожує призвести до цунамі захворювання Альцгеймера, здатного довести до банкрутства страхові компанії й переповнити державні будинки догляду за літніми людьми. Не кажучи вже про той тягар, який ляже на десятки мільйонів родин, чиїх близьких поглине те нещадне захворювання. За прогнозами, до 2050 року 160 млн людей у всьому світі матимуть хворобу Альцгеймера. Саме тому засоби профілактики й лікування потрібні тепер як ніколи. Я бачив, як сотні пацієнтів подолали когнітивний занепад, подолали всупереч медичній догмі, що таке відновлення неможливе, і переконався, що профілактика й лікування хвороби Альцгеймера — це не якісь позахмарні фантазії.

Ми знаємо, як це зробити. Тепер, сьогодні.

Саме тому я стверджую: якщо люди повірять у ReCODE, це матиме резонанс по всій країні й світові і, як наслідок, скоротяться медичні витрати на багато мільярдів доларів на рік, вдасться запобігти банкрутству страхових компаній, зменшиться кількість людей з деменцією в світі й підвищиться довголіття. Це все можливо.

Ось нарешті перша гарна новина про хворобу Альцгеймера. Це ода радості, благословення відродження вашого життя. Один з пацієнтів, про якого ви ще прочитаєте далі, сказав, що знову дозволяє собі думати про майбутнє, розмовляючи з онуками. Інша пацієнтка зазначила, що її пам'ять тепер ліпша, ніж за останніх 30 років. Дружина одного музиканта розповіла, що його гітара знову зазвучала. Донька ще однієї пацієнтки хвалилася, що матір, яка ніби поступово зникала щоразу, коли донька поверталася з коледжу, знову стала частиною родини. Те, що ви читаєте, є початком нового світу, початком кінця хвороби Альцгеймера.

Ось що буде далі.

Розділи 2–6 розкажуть про наукову одіссею, яка привела до ReCODE. У них описано відкриття, яке становить наукову основу протоколу лікування — що приховується в хвороби Альцгеймера «під капотом», звідки вона походить і чому так поширена. На це відкриття спирається перший ефективний підхід: як запобігти когнітивному спадові, виявити метаболічні й інші чинники, що підвищують ризик, і як відновити когнітивні здібності, якщо погіршення вже розпочалося? Це відкриття також кидає виклик основній догмі хвороби Альцгеймера й демонструє, що та руйнівна хвороба є результатом нормального здорового процесу, який не працює так, як слід. Тобто головний мозок постраждав через травму, інфекцію чи інший негативний вплив (я наведу перелік причин) і реагує, захищаючись. Механізм захисту охоплює вироблення амілоїду-β, пов'язаного з хворобою Альцгеймера. Так, ви правильно зрозуміли — амілоїд-β, який протягом десятиліть затавровано, той самий амілої-β, якого всі намагаються позбутися, є частиною захисної реакції. Недарма спроби позбутися його не дуже допомогли хворим на хворобу Альцгеймера.

Отже, всупереч існуючій догмі, те, що називається хворобою Альцгеймера, насправді є захисною реакцією на, зокрема, три різних процеси: запалення, нижчий за оптимальний вміст поживних речовин та інших синапс-підтримувальних молекул і токсичний вплив. Я розповім більше про кожен із цих чинників у розділі 6, але наразі дозвольте наголосити на простому положенні: усвідомлення того, що хвороба Альцгеймера може існувати в трьох різних підтипах (і часто в комбінаціях цих підтипів), має глибокі наслідки на те, як ми визначаємо, запобігаємо та лікуємо її. Це відкриття також означає, що ми можемо ліпше лікувати початкові форми когнітивного спаду, легкого когнітивного розладу та суб'єктивного когнітивного розладу, перш ніж вони призведуть до справжньої хвороби Альцгеймера.

У розділі 7 ви знайдете тести, які допоможуть визначити причину когнітивного занепаду або розрахувати ризик, що ви захворієте на хворобу Альцгеймера, зважаючи на ваш спосіб життя. Ці тести важливі, бо часто-густо чинники, що спричиняють зниження когнітивних здібностей в однієї людини, дуже відрізняються від тих, що спричиняють ті самі симптоми в іншої. Отже, ці тести дають вам індивідуальну карту чинників ризику, на які треба звернути увагу. Ви ознайомитеся з обґрунтуванням кожного тесту, тобто з тим, як оцінюється вплив фізіологічних параметрів, що впливають на функціонування мозку й виникнення хвороби Альцгеймера. У розділі 7 описано всі тести, що беруть участь у цій «розумоскопії», і надано пояснення основних принципів тестування.

У розділах 8 і 9 пояснюється, як саме діяти залежно від результатів тестів. Тут обговорюються основні моменти, на які слід звертати увагу, щоб відновити розумові здібності й знизити ризик їхнього погіршення в майбутньому: запалення/інфекція, реакція на інсулін, нестача гормонів і поживних речовин, дія токсинів, заміна й захист порушених зв'язків у мозку (синапсів). Цей підхід відрізняється від підходу «прикладати до всього однакову мірку». Кожен пацієнт отримує індивідуальний варіант протоколу ReCODE на основі результатів тестування: ваш варіант відрізнятиметься від інших, бо він оптимізований під вашу унікальну фізіологію. Звичайно, уже той факт, що ReCODE працює, що він запобігає когнітивному спадові й скасовує той спад, робить його унікальним і новим. Але не менш унікальним робить його й індивідуальний підхід.

У розділах з 10-го по 12-й я даю ключі для досягнення найліпших результатів і підтримки цього поліпшення. У цих розділах ви не лише дізнаєтеся, як успішно відновити когнітивні здібності, а й знайдете відповіді на запитання до цього підходу та критику його.

Від часу виникнення «сучасної» медицини в ХІХ столітті лікарі навчалися діагностувати хворобу — як-от, гіпертонію, серцеву недостатність чи артрит — і призначали стандартне уніфіковане лікування, як-от, призначали антигіпертензивні препарати під час гіпертонії. Цей підхід поволі змінюється. Скажімо, у схемі лікування раку генетичний профіль пухлини хворого диктує, який саме препарат призначати. Напрям на індивідуальний підхід нагадує основу східної медицини, зокрема традиційну китайську медицину й аюрведичну медицину. Хоча давні люди, які практикували ті лікувальні традиції, і не були обізнані з молекулярним біологічним механізмом конкретних хвороб, вони були фахівцями з лікування всієї людини замість того, щоб зосереджувати увагу на одній «хворобі», такій, скажімо, як гіпертонія.

Нова медицина — медицина ХХI століття — об'єднує найліпші сучасні західні й давні східні підходи. Вона поєднує в собі знання молекулярних механізмів із розумінням цілісності організму людини. Це дає змогу нам перейти від питання «яку проблему ми маємо?» до питання «чому проблема існує?». Питання чому все змінює. Як ви побачите, зокрема в профілактиці й лікуванні хвороби Альцгеймера.

Спираючись на результати лабораторних досліджень, здобутих мною та колегами, додам: ніхто не має помирати через хворобу Альцгеймера. З вашого дозволу повторюю ще раз: ніхто не має помирати через хворобу Альцгеймера. Для цього треба, щоб ми — і лікарі, і пацієнти теж, підняли нашу медицину від рівня ХХ століття до рівня медицини ХХI століття й виявляли активну турботу до власного розумового і загального здоров'я.

Вважається, що книжки про медицину — це неупе-реджений, об'єктивний виклад «фактів», оцінений і схвалений експертами. Прошу вибачити мені, що я не зміг залишитися цілком неупередженим. Історія доводить знову й знову, що надто часто факти, які ми, як біомедична наукова спільнота, сприймаємо, схвалюємо й поширюємо, наче святе письмо, зрештою виявляються хибними. (Новонароджені не відчувають болю. Причиною виразки шлунка є стрес. Заміс-на терапія гормонами після менопаузи запобігає захворюванню серця. Перелік можна вести ще довго.) Галузь нейродегенеративних захворювань теж не захищена від помилок у виборі способу й розвінчування власних догм. Залежно від того, яких фахівців ви запитали б і коли, хворобу Альцгеймера пов'язували то з впливом вільних радикалів, то зі сполуками металів, то з порушенням цукрового обміну в мозку, то з тау-білком, то з мийними засобами… перелік можна вести далі. Єдиної думки нема. Крім того, жодна з названих гіпотез не пояснює всіх даних, що містяться в понад 50 000 публікаціях. Чи слід дивуватися, що хвороба Альцгеймера наразі загрожує 45 млн з 325 млн американців?

Саме тому я так переймаюся цією хворобою, причинами нейродегенеративного процесу, існуванням надто спрощених підходів до вирішення цього питання, політичним і фінансовим характером ухвалених рішень і долями мільйонів людей. Як лікарі, ми непокоїмося, що почуття й пристрасті можуть надати емоційного забарвлення професійним рішенням, позбав-ляючи нас об'єктивності. І це справедливо. Проте ті, хто стежить за ситуацією з хворобою Альцгеймера, хто бачить горе й відчай, можуть зробити об'єктивний висновок, що дуже багато рішень щодня ухвалюється без почуття. Чи не ми, як суспільство, мовчимо про трагедію слабоумства? Чи докладаємо ми всіх належних зусиль, щоб її зупинити? Чи змирилися ми з тим, що науковий геній, який винайшов операції на серці, антибіотики, плазмафорез, протезування, стовбурові клітини й трансплантацію органів, є безсилим проти хвороби Альцгеймера? Невже ми, вчені й лікарі, стали заручниками медичної догми, так само шукатимемо єдину пігулку проти Альцгеймера, хай би скільки часу те забере?

Сподіваюся — ні, бо якщо необхідність справді є матір'ю винаходу, то, можливо, саме пристрасть є його батьком.

Розділ 2. Нульовий пацієнт

«Ми всі чули про тих, хто поборов рак; ніхто не чув, щоб хтось вилікувався від хвороби Альцгеймера».

Я хочу розказати вам про Крістіну.

Крістіна була близька до самогубства. Протягом багатьох років вона в розпачі споглядала, як розум матері згасав, як мама була змушена оселитись у будинку для літніх людей після того, як уже не впізнавала рідних, не кажучи про те, щоб дбати про себе. Протягом 18 років Крістіна страждала разом з матір'ю, в якої в 62 роки стала розвиватися хвороба Альцгеймера. А потім страждала вже сама лиш Крістіна, бо мама просто перестала будь-що усвідомлювати.

Коли Крістіні виповнилося 65 років, у неї самої з'явилися проблеми з пам'яттю. Вона губилася під час поїздки автострадою, не могла користуватися навіть знайомими маршрутами. Не могла вже аналізувати важливу для роботи інформацію та вчасно готувати потрібні звіти. Їй не вдавалося запам'ятовувати числа, доводилося записувати навіть чотири цифри, не кажучи вже про номери телефонів. Їй було важко згадати прочитане і, дочитавши до кінця сторінки, доводилося починати знову. Крістіна з болем розуміла, що доведеться звільнитися з роботи. Вона все частіше стала неправильно називати своїх домашніх тварин, щоразу шукати вимикачі, щоб увімкнути світло у власному будинку, де прожила багато років.

Як і більшість людей, Крістіна намагалась ігнорувати ті симптоми. Але вони все посилювалися. Після двох років неухильного розумового спаду вона звернулася до лікаря, який повідомив, що Крістіна страждає на деменцію так само, як і її мати, і цьому ніяк не можна зарадити. Лікар зробив запис «проблеми пам'яті» в її історії хвороби, і через те вона не змогла отримати страхування на випадок тривалого догляду[8]. Вона пройшла аналіз сканування сітківки, який показав наявність амілоїду-β — симптому хвороби Альцгеймера. Вона пригадала увесь жах маминих останніх років, уявила, як житиме з прогресуючою деменцією без догляду й лікування. І вирішила покінчити життя самогубством.

Вона зателефонувала найкращій подрузі Барба-рі й пояснила, що ладна на все, аби не жити решту життя так, як мати. Барбара була вражена, бо Крісті-на вже не перша її подруга, яка мала стати жертвою слабоумства. І цього разу Барбара знала, що робити. Вона розповіла Крістіні, що чула про нове дослідження, і переконала її замість зводити рахунок із життям проїхати кілька тисяч миль до Інституту досліджень проблем старіння Бака (Buck Institute for Research on Aging), що розташований на північ від Сан-Франциско. Так 2012 року я познайомився з Крістіною.

Ми розмовляли кілька годин. Я не міг дати їй жодної гарантії, у мене не було жодного пацієнта, який лікувався б за моїм протоколом, лише діаграми, теорії й дані дослідів на мишах. Насправді Барбара дещо передчасно відправила її до нас. А ще гірше було те, що я напередодні дістав відмову на перше клінічне випробування свого протоколу. Експертна комісія вважала, що він був «надто складним», і зазначила, що таке випробування призначають для тестування лише окремого препарату чи процедури, а не цілої програми (якби ж і хвороби теж були простими!). Саме тому все, що я міг зробити, — це дати їй кілька частин протоколу й порекомендувати звернутися до свого лікаря вдома, щоб запитати його згоди працювати з нею за цим протоколом. Їй вдалося це зробити, і так почалося те, що потім назвали протоколом ReCODE.

Через три місяці Крістіна зателефонувала мені додому й сказала, що не може повірити в те, як змінилися її розумові здібності. Розповіла, що може знову працювати повний робочий день, їздити автомобілем куди треба, легко запам'ятовувати номери телефонів. Вона почувалася навіть ліпше, ніж кілька років тому. Я поклав слухавку, і перед моїми очима промайнули всі роки досліджень, незліченні години електронного листування з працівниками лабораторії та колегами, мої сперечання з самим собою щодо кожного рядка теорії та протоколу лікування. Це все було недаремним, бо вказало нам правильний напрям. Звичайно, Крістіна була лише однією людиною, окремим випадком, хотілося б бачити подібні результати на тисячах, в ідеалі, на мільйонах. Я згадав про лікаря, який сказав пацієнтові:

— Ви просто випадковість, ваш випадок не є статистично значущим.

На що пацієнт відповів:

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.